ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року 
м. Київ
cправа №  910/14990/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жайворонок Т. Є. - головуючого, Ємця А. А., Колос І. Б.,

за участі:
секретаря судового засідання - Іщука В. В.,
представників:

позивача: фізичної особи-підприємця Пахомової Владислави Дмитрівни - 
Абросімова С. С., Величка Д. В.,
відповідача: Акціонерного товариства «Комерційний банк "Приватбанк"» - 
не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Пахомової Владислави Дмитрівни
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2024 (колегія суддів: Тищенко О. В. (головуючий), Тарасенко К. В., Гончаров С. А.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

у справі за позовом  фізичної особи-підприємця Пахомової Владислави Дмитрівни
до Акціонерного товариства «Комерційний банк "Приватбанк"»
про визнання недійсним одностороннього правочину,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року фізична особа-підприємець Пахомова Владислава Дмитрівна (далі - позивачка, ФОП Пахомова В. Д.) подала до господарського суду позов до Акціонерного товариства «Комерційний банк "Приватбанк"» (далі - відповідач, Банк), в якому просила визнати недійсним односторонній правочин про відмову від підтримання ділових відносин - відмову в обслуговуванні клієнта ФОП Пахомової  В.  Д. шляхом розірвання ділових відносин (розірвання договору і закриття рахунків), що вчинений Банком на підставі рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговувані.

Позов обґрунтовано тим, що посилання Банку на наявність підстав для припинення правовідносин сторін у зв`язку зі встановленням клієнту неприйнятно високого ризику є безпідставні та нічим не підтвердженні, що вказує на невідповідність одностороннього правочину положенням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та свідчить про наявність підстав для визнання його недійсним відповідно до ст.  215 цього Кодексу. Окрім того, Банк, відмовляючись від ділових відносин, не зазначив підстав, передбачених ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон №  361-IX) у редакції, чинній з 28.04.2020, а також не повідомив позивачку про своє рішення належним чином. 

Матеріально-правовою підставою позову визначено, зокрема норми ст. 203, 215, 651, 1075 ЦК України та положення ст. 6, 11, 15 Закону №  361-IX.

До позовної заяви ФОП Пахомова В. Д. додала клопотання, в якому просила здійснити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, посилаючись на те, що ця справа не є малозначною, в іншому випадку - розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, однак з повідомленням (викликом) сторін. 

Справу суд першої інстанції розглядав за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, оскільки справа є незначної складності, яка не визнається судом як малозначна, крім того, відсутні підстави, передбачені ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), які б унеможливлювали розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

06.12.2023 позивачка подала до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позову, в якій просила визнати недійсним правочин у формі односторонньої відмови, вчинений Банком щодо розірвання договору банківського обслуговування з ФОП Пахомовою В. Д. за поточними рахунками НОМЕР_1 ,   НОМЕР_2 .

У судовому засіданні, яке відбулось 14.12.2023, вказану заяву суд оцінив як заяву про уточнення тексту позовної заяви.

Господарський суд міста Києва у рішенні від 19.03.2024, залишеному без змін Північним апеляційним господарським судом у постанові від 17.07.2024, у задоволенні позову відмовив.

Висновки судів мотивовані тим, що односторонній правочин відповідача про відмову від підтримання ділових відносин з позивачкою вчинений за наявності ґрунтовних підстав для відмови, відповідає приписам ст.  15 Закону №  361-IX та постанові Нацбанку України від 19.05.2020 №  65 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» (далі - Положення №  65) та внутрішнім документам Банку щодо фінансового моніторингу, які прямо наділяють Банк обов`язком на вчинення такого одностороннього правочину у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику, в тому числі, шляхом розірвання договору. 

У поданій касаційній скарзі ФОП Пахомова В. Д., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на наявність підстав касаційного оскарження за п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, просить скасувати оскаржувані судові рішення, прийняти нове рішення про задоволення позову (із урахуванням заяви про зміну предмета позову), а у разі, якщо Суд не дійде висновку про скасування судових рішень та прийняття нового рішення про задоволення позову, - скасувати оскаржувані судові рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи наявність підстав касаційного оскарження судових рішень за п.  1, 4 ч.  2 ст. 287 ГПК України, позивачка зазначила, що:

1)          суди не врахували правових висновків Верховного Суду:

у постановах від 10.12.2020 у справі №  910/507/20, від 22.04.2021 у справі №  910/557/20, від 20.01.2022 у справі №  910/18504/20, від 28.12.2022 у справі №  757/57487/20-ц, від 28.02.2023 у справі №910/10855/21, від 09.01.2024 у справі №  922/1253/23 щодо питання застосування ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст. 1075 ЦК України у подібних правовідносинах;

2) суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме документи, долучені позивачкою до відповіді на відзив на позовну заяву, які спростовують сумніви щодо джерела походження коштів, отриманих в якості фінансової допомоги від чоловіка ФОП Пахомової В. Д., що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України;

3) суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, в якому обов`язковою є стадія підготовчого засідання, що свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових актів за п. 2 ч. 3 ст. 310 ГПК України.

Також за доводами касаційної скарги суд першої інстанції порушив приписи ч. 3 ст.  46 ГПК України, не розглянувши заяву позивачки про зміну предмета позову, поданої з дотриманням процесуальних строків, а суд апеляційної інстанції таких порушень не усунув. Разом з тим позивачка висловила прохання Верховному Суду розглядати заявлену позовну вимогу із урахуванням заяви про зміну предмета позову.

Верховний Суд в ухвалі від 03.09.2024 відкрив касаційне провадження у справі з підстав, передбачених п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначив розгляд справи на 10.10.2024. 

З огляду на приписи ч. 1 ст.  301 ГПК України справа розглядається  за правилами розгляду справи судом першої інстанції, тобто в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, явка яких в судове засідання не була визнана Судом обов`язковою.

18.09.2024 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Банк заперечив проти доводів касаційної скарги, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 07.10.2024 № 32.2-01/2396    призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №  910/14990/23 у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І. В. та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024 вказану судову справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Жайворонок Т. Є. - головуючий, Ємець А. А., Колос І. Б.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, врахувавши заперечення у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У ст. 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Таким чином, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Щодо підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Для касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення з наведеної підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Суд звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив п. 1 ч.  2 ст. 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні правовідносини.

Термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема п.  1 ч.  2 ст.  287 ГПК України та п.  5 ч.  1 ст.  296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Верховний Суд не раз наголошував, що підставою для касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. 

Верховний Суд виходить також з того, що кожен висновок Верховного Суду щодо застосування норм права потребує оцінки, зокрема на релевантність в аспекті, чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.

Перевіривши доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду щодо питання застосування судами положень ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX у редакції, чинній з 28.04.2020, та ст. 1075 ЦК України у відповідних постановах, колегія суддів зазначає таке. 

Предметом розгляду позову у справі, що переглядається, є питання правомірності односторонньої відмови Банку від ділових відносин з позивачкою та закриття її банківських рахунків з огляду на встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин за наслідками проведення Банком належної перевірки в порядку ст. 15 Закону № 361-IX, який набрав чинності з 28.04.2020.

У справі №  910/557/20 про усунення перешкод у користуванні рахунками шляхом розблокування даних рахунків з посиланням на те, що банк неналежно виконує зобов`язання щодо виконання фінансових операцій, Верховний Суд не робив висновків по застосуванню норм, на які вказує скаржник, адже постановив закрити касаційне провадження в частині підстави за п. 1 ч. 2 ст.  287 ГПК України, а в частині підстави за п. 4 ч. 2 цієї статті у сукупності з п. 3 ч. 3 ст. 310 ГПК України перевіряв застосування судами ст. 202 ГПК України, відповідно безпідставним є посилання позивачки на постанову Верховного Суду у зазначеній справі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Правовідносини у справі №  910/507/20 не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається, за предметом та підставами позову, оскільки у цій справі Верховний Суд розглядав вимоги про визнання неправомірними дій банку щодо відмови у виконанні електронних розрахункових документів (платежів) фінансових операцій товариства за поточним банківським рахунком, шляхом відхилення платіжних доручень, обґрунтовані порушенням банком, зокрема ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» №  1702-VII, який втратив чинність у зв`язку з прийняттям Закону №  361-ІХ, водночас у справі, що розглядається, позивачка заявила про визнання недійсним одностороннього правочину Банку про відмову від підтримання ділових відносин з нею у зв`язку зі встановленням клієнту неприйнятно високого ризику на підставі ст. 15 Закону №  361-IX.

У справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23, на які посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги про визнання недійсними односторонніх правочинів, вчинених банками, щодо розірвання договорів з клієнтами у зв`язку зі встановленням їм неприйнятно високого рівня ризику.

Зі змісту постанов суду касаційної інстанції у справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23 вбачається, що аналізуючи положення ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст. 1075 ЦК України, Верховний Суд дійшов узагальненого одного й того ж правового висновку щодо застосування приписів ст. 15 Закону №  361-ІХ, який полягає у тому, що норма ст.  15 Закону №  361-ІХ є спеціальною та має пріоритет у застосуванні по відношенню до норм ст. 1075 ЦК України, враховуючи п. 3 ч. 2 цієї статті Кодексу. 

У силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів, а саме ст. 15 Закону №  361-ІХ, банк наділений правом, а не виключно обов`язком, в односторонньому порядку відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтами та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику. 

Загальні посилання на норми Закону №  361-IX, відповідно до яких банк встановив клієнту неприйнятно високий ризик, не може вважатися належним обґрунтуванням правових підстав для встановлення такого ризику. Залежно від конкретних фактичних обставин банк повинен достатнім чином аргументувати, на підставі чого клієнту встановлено неприйнятно високий ризик та за якими критеріями.

За висновками Верховного Суду право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику:

- не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки;

- не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику. 

У справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23 Верховний Суд погодився із висновками господарських судів про наявність підстав для задоволення позовів, оскільки за встановлених судами обставин банки не довели належними і допустимими доказами факти вчинення клієнтами фінансових операцій, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності в сфері фінансового моніторингу та існування ризику застосування банками відповідних заходів впливу присвоєння клієнтам неприйнятно високого ризику (в одних випадка - банк не здійснив переоцінку ризику на підставі наданих клієнтами запитуваних документів, в інших випадках - не надав підтверджуючі документи на правомірність своїх дій та відсутність порушення прав клієнтів, не дотримався процедури звернення до спеціально уповноваженого органу в порядку, визначеному законом), відповідно підстав для відмови від ділових стосунків з клієнтами у банку не було.

У справі, яка розглядається, зі змісту оскаржуваних судових актів вбачається, що суди врахували правовий висновок Верховного Суду у постанові від 20.01.2022 у справі №  910/18504/20 (аналогічні висновки наведені у справах №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23) про те, що право банку відмовитися від договірних відносин з клієнтом шляхом розірвання договору не є необмеженим та абсолютним. 

За результатами дослідження підстав та обґрунтованості встановлення Банком позивачці категорії ризику на рівні неприйнятно високого суди встановили такі обставини та дійшли наступних висновків.

ФОП Пахомова В. Д. була клієнтом Банку, як і Товариство з обмеженою відповідальністю «Гаумарджос» (далі - ТОВ «Гаумарджос»), кінцевим бенефіціаром та керівником якого є Пахомова В. Д . 

Напрямком Банку «Фінансовий моніторинг» проведено посилені заходи належної перевірки та аналіз фінансових операцій клієнтів щодо наявності чи відсутності індикаторів підозрілості фінансових операцій, за результатами яких виявлено обґрунтовані підозри про здійснення ТОВ  «Гаумарджос» та пов`язаними з ним особами ( Пахомовою В. Д. , ОСОБА_2 ) операцій з легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, інших злочинів, що є підставою для встановлення клієнтам неприйнятно високого ризику ділових відносин у зв`язку з наявністю обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Банк, досліджуючи обіг коштів по поточному рахунку ТОВ «Гаумарджос», встановив, що з дати відкриття рахунку 20.10.2021 по 17.07.2022 наявні операції за два дні (06.07.2022-08.07.2022) з перерахування коштів у розмірі 8,4 млн.  грн (дебет) та 13,5 млн.  грн (кредит). 

Вказані фінансові операції характеризуються транзитом коштів без економічного змісту та законної мети, оскільки кошти у розмірі 13,5 млн.  грн по Кт-рахунку надходили з карткового рахунку в Банку чоловіка позивачки ОСОБА_2 на поточний рахунок ТОВ «Гаумарджос», директором та засновком якого є позивачка, в якості позики без ПДВ. Надалі частина позичених коштів у розмірі 8,4 млн.  грн з Дт-рахунку ТОВ «Гаумарджос» були перераховані на користь єдиної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієста.Юа» (далі - ТОВ «Сієста.Юа»), яке не є клієнтом Банку, з шаблонним призначенням «оплата згідно договору купівлі-продажу №  05/07/2022пд без ПДВ». 

Сплати податків, заробітної плати, ведення господарської діяльності по рахункам, відкритим в Банку, не встановлено, тому такі фінансові операції, на переконання Банку, мали ознаки фіктивності, адже відповідні особи використовували карткові рахунки/поточні рахунки для проведення операцій, що мають ознаки схемності та не мають явного економічного змісту/логічних пояснень в частині легалізації коштів невідомого походження з наступним переказом таких коштів по безтоварним операціям на рахунки пов`язаної компанії. Як наслідок, у Банку виникли підозри щодо здійснення ТОВ «Гаумарджос» та пов`язаними з ним особами фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів. 

Дійшовши висновку, що дії ОСОБА_2 та ТОВ «Гаумарджос» в особі Пахомової В. Д. були здійснені фактично з метою легалізації коштів у розмірі 13,5  млн.  грн, джерело походження яких Банку не було відомо та щодо яких Банк не міг перевірити сплату податків до бюджету, 21.07.2022 Банк прийняв рішення про розірвання ділових відносин з клієнтом ТОВ «Гаумарджос» та пов`язаними з ним особами (з проставленням відповідальною особою резолюції «Дозволяю»), тобто  про відмову в підтриманні ділових відносин із групою пов`язаних клієнтів, в тому числі і з позивачкою як ФОП, шляхом затвердження висновку у вигляді службової записки з підстави, визначеної абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону №  361-IX, - встановлення неприйнятно високого ризику у зв`язку з наявністю критерію, визначеного ч. 6 ст. 7 цього Закону, - наявність обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.  

Згідно з рішенням від 21.07.2022 вказану діяльність групи пов`язаних клієнтів визнано підозрілою за ознаками, визначеними ст. 12 Закону №  361-IX, а саме: складні фінансові операції; незвично великі фінансові операції; фінансові операції не мають очевидною економічної чи законної мети.

Індикаторами підозрілості були:

- за рахунком клієнта-суб`єкта господарювання не сплачено жодних або сплачено в незначному розмірі (у розмірі, що очевидно не відповідає обсягам проведених фінансових операцій) обов`язкових платежів, які притаманні звичайній господарській діяльності (наприклад, зокрема податків до бюджету);

- тривалий час спостерігається аналогічна тенденція щодо обсягу дебетових та кредитових фінансових операцій за рахунком клієнта протягом одного дня (незвично швидке проходження коштів через рахунок, тобто незначне сальдо на початок та кінець дня та великі щоденні обороти коштів за рахунком);

- фінансова операція/сукупність пов`язаних між собою фінансових операцій не є характерною/характерними для звичайної діяльності клієнта, а надані пояснення не є аргументованими;

- регулярні перекази коштів з рахунку клієнта-юридичної особи на особистий(і) рахунок(и) працівника(ів) або осіб, пов`язаних із працівником(ами), і навпаки (крім переказів, пов`язаних із виплатою заробітної плати, соціальних виплат та інших обов`язкових платежів);

- проведення клієнтом фінансових операцій у великому обсязі з готівкою, що не пов`язані з основним видом діяльності клієнта, та/або проведення значної кількості операцій з використанням карткових рахунків.

Оскільки у контексті фінансового моніторингу дії фізичної особи та фізичної особи-підприємця є пов`язаними і неможливим є відокремлення фізичної особи від її статусу підприємця, відповідно фізична особа та фізична особа-підприємець це одна особа, враховуючи, що Пахомова В. Д. є кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Гаумарджос», стосовно якого прийнято рішення про відмову від ділових відносин з підстав встановлення неприйнятно високого ризику через обґрунтовані підозри, що діяльність цього товариства може бути фіктивною, Банк припинив ділові відносини з позивачкою, в тому числі як з ФОП, повідомивши про це Пахомову В. Д. у листі, який направив на її адресу реєстрації місцезнаходження у м.  Києві 26.07.2022.

Суди також з`ясували, що за змістом попереднього договору купівлі-продажу (відчуження) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю від 05.07.2022 №  05/07/2022пд, укладеного між ТОВ «Сієста.Юа» (продавець) та ТОВ «Гаумарджос» (покупець), сторони зобов`язалися у майбутньому укласти основний договір купівлі-продажу (відчуження) частки у розмірі 66,6  % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, яке буде створене шляхом виділу із іншої юридичної особи, однак обставин укладення між ТОВ «Гаумарджос» та ТОВ «Сієста.Юа» основного договору купівлі-продажу (відчуження) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, що пояснювало б наявність та досягнення економічної мети здійснених фінансових операцій, суди не встановили.

При цьому суди звернули увагу, що:

- матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Гаумарджос» і пов`язані з ним особи у момент здійснення підозрілих фінансових операцій надавали Банку будь-які документи, що були наявні на момент вчинення відповідних дій, з поясненнями щодо фінансових операцій, їх складності та економічної мети, а також підтверджували походження грошових коштів ОСОБА_2 , при цьому вказали, що ч. 7 ст. 11 Закону №  361-ІХ передбачено право Банку, а не обов`язок на витребування у клієнта відповідних документів; 

- надаючи суду документи (попередній договір №  05/07/2022пд, договори оренди нежитлового приміщення від 01.10.2021 №  к-299 та №  к-300, договір позики від 05.07.2022, договір оренди нежитлового приміщення, договір купівлі-продажу (відчуження) частки у статутному капіталі ТОВ «БЦ "Сьогодні"» від 23.02.2023 №  МГУ-141670/2023 з актом приймання-передачі, виписку по операціях по депозитному договору від 23.06.2022, дані з Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату ОСОБА_2 за період 2012-2022 роки, податковий розрахунок сум доходу за 2022 рік ТОВ «Гаумарджос», попередній договір купівлі-продажу (відчуження) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю від 10.05.2022 №  МГУ-135540/2022, видаткові касові ордери, витяг з Державного реєстру речових прав від 14.02.2023, звіт про незалежну оцінку майна є нежитлове приміщення (в літ. А), що розташоване у м. Київ), позивачка не навела обґрунтованих пояснень щодо фактів, які вони підтверджують, тобто не мотивувала прийняття їх в якості доказів неправомірності дій Банку, що підтверджується змістом відповіді на відзив Банку на позовну заяву.

Таким чином, за результатами оцінки наявних в матеріалах справи належних доказів у їх сукупності суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що:

- Банк, виявивши за результатами проведення належної перевірки з дотриманням внутрішньої процедури підозрілу діяльність групи осіб, у зв`язку з відсутністю на момент здійснення операцій у володіння Банку будь-яких документів на підтвердження походження коштів, їх економічної мети та сплати податків, правомірно встановив позивачці неприйнятно високий ризик та, як наслідок, скористався наданим йому правом у ст. 15 Закону №  361-ІХ щодо відмови від ділових стосунків з позивачкою, при цьому повідомивши позивачку про своє рішення належним чином;

- оскільки односторонній правочин Банку про відмову від ділових відносин з позивачкою відповідає чинному законодавству підстави для визнання його недійсним відповідно до ст.  203, 215 ЦК України відсутні. 

Поряд з цим, встановивши, що позивачка не зверталась до Банку про повернення чи перерахування на рахунок в іншому банку грошових коштів, що знаходяться на рахунках відповідача, суди виснували, що права позивачки порушені не були.

Проаналізувавши судові рішення Верховного Суду, викладені у постановах у справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23, правові висновки щодо застосування ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст.  1075 ЦК України яких, на думку скаржника, не було враховано судами попередніх інстанції у справі, що розглядається, Суд встановив, що застосування судами вказаних норм права не суперечить висновкам суду касаційної інстанції, суди дослідили обставини обґрунтованості встановлення Банком позивачці категорії ризику на рівні неприйнятно високого, перевірили прийняття оспорюваного рішення на предмет відповідності встановленій процедурі та своєчасне повідомлення відповідачем позивачку про прийняте рішення. 

Також у зазначених в касаційній скарзі постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями у справі, що розглядається, не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст.  1075 ЦК України. Застосування вказаних норм права у цій справі залежало від встановлених і доведених обставин справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу. 

Колегія суддів виходить з того, що вказана у справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23 правова позиція Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст.  1075 ЦК України носить універсальний характер і є застосовною у справах, в яких предметом розгляду є визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого банком щодо розірвання договору з клієнтом у зв`язку зі встановленням неприйнятно високого рівня ризику, втім, при застосуванні такої правової позиції мають ураховуватися особливості, такі як обставини справи, доказова база, підставність прийняття рішення про відмову та дотримання банком встановленої процедури перевірки та складання висновку за результатами її проведення, повідомлення клієнта про своє рішення, встановлення відсутності порушених прав клієнта.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначених скаржником у касаційній скарзі справах хоча і є подібними за матеріально-правовим регулюванням, предметом спору і змістом позовних вимог, але істотно відмінні (у справі, що розглядається, з одного боку, і в згаданих справах - з іншого) за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведених до порівняння постановах Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.

Отже, доводи позивачки з приводу застосування судами попередніх судових інстанцій норм ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст.  1075 ЦК України всупереч наведеним висновкам Верховного Суду у справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23 не знайшли свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

У п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п.  1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ФОП Пахомової В. Д. в частині підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у сукупності з п. 1 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу.

Аргументуючи наявність вказаної підстави касаційного оскарження, позивачка зазначає, що суди не дослідили надані нею документи (низку договорів, акти, звіт про оцінку нерухомого майна). 

Верховний Суд вказує, що за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме собою порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу. 

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що наявність порушення норм процесуального права як підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у сукупності з п. 1 ч. 3 ст.  310 ГПК України позивачка пов`язує з неврахуванням судами правових висновків Верховного Суду у справах №  910/18504/20, №  757/57487/20-ц, №  910/10855/21, №  922/1253/23, наведених в якості підтвердження наявності підстави касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу (коли твердить про порушення ч. 6 ст. 7, ст. 11, 12, 15 Закону №  361-IX та ст.  1075 ЦК України).

Однак, враховуючи положення п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України та те, що Суд відхилив посилання скаржника на висновки Верховного Суду у зазначених справах з огляду на неподобність правовідносин у них та у справі, яка розглядається, доводи скаржника про недослідження судами зібраних у цій справі доказів є недостатніми і відхиляються судом касаційної інстанції, отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України немає.

Загалом усі аргументи касаційної скарги в цій частині ґрунтуються на тому, що позивачка не погоджується з оцінкою доказів відповідача, яка була здійснена судами, і встановлених на їх підставі обставин, спрямовуючи свої доводи на необхідності переоцінки Судом доказів і встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень з постановленням нового рішення про задоволення позову або передачі справи на новий розгляд відповідно до п. 1 ч. 3 ст.  310 ГПК України, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції (ст. 300 ГПК України), позаяк суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 

Щодо підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у сукупності з п. 2 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3  ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення судом норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема суд розглянув у порядку спрощеного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п. 2).

Аналіз приписів ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 247 ГПК України дозволяє дійти висновку, що спрощене позовне провадження, як одна із форм господарського судочинства, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, тоді як у загальному позовному провадженні розглядаються справи, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному провадженні. 

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені ч. 3 ст. 247 ГПК України, а саме: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Законодавцем у ч. 1 ст. 247 ГПК України визначено норму прямої дії щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження малозначних справ, до яких віднесено справи за наявності у них ознак, визначених ч. 5 ст. 12 цього Кодексу, до якими є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Тоді як інші справи, віднесені до юрисдикції господарського суду та відсутні в переліку ч. 4 ст. 247 ГПК України (про банкрутство; за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу; у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; в яких ціна позову перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини), можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, приписами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Водночас відповідно до п. 2 указаної норми малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, процесуальний закон визначає малозначними справами, які по-перше, визнані такими (малозначними) в силу закону (п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України), і по друге, визнані малозначними судом (п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України).

Розгляд справи судом першої інстанції за правилами спрощеного провадження не може свідчити про те, що така справа визнана судом малозначною, оскільки за ч.  2  ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті.

Предметом спору у цій справі є вимога немайнового характеру, ціна якої не визначена, і яка заявлена у спорі, який не відноситься до переліку справ, визначених у ч. 4 ст.  247 ГПК України, розгляд яких є обов`язковим в порядку загального позовного провадження, тому розгляд цієї справи міг бути здійснений в порядку спрощеного позовного провадження з огляду на предмет спору.

За змістом ч. 1 ст. 249, ч. 4, 5 ст. 250 ГПК України позивач може подати клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у письмовій формі або зазначити про це у позові, натомість відповідач має право на подання заперечень про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у встановлений судом строк, у разі пропуску якого він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Норма ч. 5 ст. 252 ГПК України надає учасника справи право на звернення до суду з клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Питання щодо задоволення або відмову у задоволенні наведених клопотань та про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі, що вбачається зі змісту ч. 1, 2 ст. 250 ГПК України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом ФОП Пахомова В. Д. подала клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки справа, на її думку, не є малозначною, має велике значення для ділової репутації позивачки, а складність спірних правовідносин обумовлюється необхідністю встановлення фактичних обставин справи щодо обґрунтованості оспорюваного рішення Банку.

Одночасно у клопотанні позивачка просила у разі висновку суду про відсутність підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, вирішувати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Господарський суд міста Києва в ухвалі від 02.11.2023 про відкриття провадження у справі відмовив позивачці в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки дійшов висновку, що справа є незначної складності, яка не визнається судом малозначною, до того ж не відноситься до переліку справ, визначених у ч. 4 ст. 247 ГПК України. Втім постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін як просила позивачка, проти чого відповідач не заперечив.

З огляду на наведене, предмет спору, наявність клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відсутність подальших заперечень учасників справи проти розгляду справи саме в такому порядку, колегія суддів не вбачає в діях суду першої інстанції порушень норм процесуального законодавства. 

Звідси Суд відхиляє посилання позивачки на постанову Верховного Суду у справі №  920/51/23, оскільки у цій справі заявлено майнову вимогу у поєднанні з немайновою, а суди розглядали справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

При цьому Суд враховує, що у касаційній скарзі позивачка не наводить аргументів, яким саме чином розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін порушило права ФОП Пахомової В. Д. як сторони, вплинуло на оцінку доказів в процесі встановлення істотних обставин справи або унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, позаяк за матеріалами справи:

- позивачка у період вирішення спору з 02.11.2023 по 19.03.2024 скористались своїми правами, передбаченими ч. 1 ст. 42 ГПК України, зокрема на подачу доказів, заяв, клопотань, письмових пояснень та участь у судових засіданнях 14.12.2023, 19.03.2024 з наданням усних пояснень, що свідчить про те, що суд ніяк не обмежив її права у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження;

- клопотання позивачки у відповіді на відзив на позов про долучення документів у справі (низку договорів, акти, звіт про оцінку нерухомого майна) суд розглянув та долучив докази до матеріалів справи, однак вказав, що такі докази надано без належного обґрунтування їх значення при встановленні обставин справи, що підтверджується змістом відповіді на відзив, хоча за ч. 2 ст. 42, 73, 74 ГПК України докази подаються саме на підтвердження доводів (вимог, заперечень), тому учасник справи зобов`язаний при подачі доказів надати повні та достовірні пояснення з обґрунтуванням, які обставини надані ним докази підтверджують, що відповідає принципу змагальності сторін, закріпленому у ст. 13 ГПК України.

Зважаючи на викладене, немає підстав для скасування постановлених у справі судових актів з підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у сукупності з п. 2 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене, підстава касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України в цілому не підтвердилась після відкриття касаційного провадження. 

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивачка у касаційній скарзі не зазначає.

Щодо посилання в касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції норми ч.  3 ст. 46 ГПК України.

Згідно зі ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; правові підстави позову. 

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема ст. 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Суд враховує, що вказана норма процесуального закону встановлює присічний строк на подачу відповідної заяви саме стороною справи і міститься в статті, яка визначає процесуальні права та обов`язки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи Господарський суд міста Києва в ухвалі від 02.11.2023 призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 14.12.2023. Отже, в силу наведених вище норм позивачка мала право подати заяву про зміну предмета позову до 09.12.2023.

Заяву про зміну предмета позову позивачка подала 06.12.2023, яку суд першої інстанції прийняв, тому немає підстав стверджувати про порушення судом ч. 3 ст.  46 ГПК України.

Як слідує із установлених судами обставин справи, позивачка у позові просила визнати недійсним односторонній правочин про відмову від підтримання ділових відносин - відмову в обслуговуванні клієнта ФОП Пахомової  В.  Д. шляхом розірвання ділових відносин (розірвання договору і закриття рахунків), що вчинений Банком на підставі рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговувані.

У заяві про зміну предмета позову уже просила визнати недійсним правочин у формі односторонньої відмови, вчинений Банком щодо розірвання договору банківського обслуговування з ФОП Пахомовою В. Д. за поточними рахунками НОМЕР_1 ,   НОМЕР_2 .

У наведених аргументах подання такої заяви зазначила, що: «Як вбачається з позовної заяви позивачка оскаржує вчинений відповідачем односторонній правочин про розірвання договору, за яким були відкриті у Банку рахунки   НОМЕР_1 ,   НОМЕР_2 », наступним навела заперечення щодо відзиву Банку на позовну заяву, які частково відображають зміст позовної заяви, отже суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на назву заяви її зміст свідчить про уточнення позивачкою тексту позовної заяви.

Ураховуючи, що в результаті звернення із заявою про зміну предмета позову правове обґрунтування позовних вимог залишилися незмінними, первісні позовні вимоги та нові позовні вимоги ґрунтуються на спільних підставах, нові позовні вимоги є похідними відносно первісних та заявлені до особи, яка вже є відповідачем у справі за первісними позовними вимогам, при цьому в даному випадку наявний зв`язок між первісними та новими позовними вимогами, вимоги позивачки у заяві про зміну предмета позову не є фактично новими, а мають характер уточнення, а в касаційній скарзі позивачка не наводить обґрунтування, яким чином оцінка суду першої інстанції її заяви вплинула на вмотивованість рішення суду.  

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги ФОП Пахомової В. Д.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ч. 4 цієї статті Кодексу).

Ураховуючи зазначене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги ФОП Пахомової В. Д., дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі в частині підстави, передбаченої п.  1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, в частині підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу - залишення оскаржуваних судових рішень без змін, відповідно касаційна скарга ФОП Пахомової В. Д. задоволенню не підлягає, у зв`язку із чим судовий збір, сплачений за розгляду справи в суді касаційної інстанції, покладається на ФОП Пахомову В. Д.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження у справі за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Пахомової Владислави Дмитрівни в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Пахомової Владислави Дмитрівни в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №  910/14990/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                       Т. Є. Жайворонок

Судді:                                                                               А. А. Ємець

                                                                                         І. Б. Колос