УХВАЛА
 
12 листопада 2024 року 
м. Київ
 
справа № 199/2119/24
провадження № 61-14952ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у шлюбі, але проживають окремо, у різних містах та вже більше 5 років не спілкуються.                   
 
Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ № 199/3204/22 від 05 серпня 2022 року про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліментів у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів та не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 13 червня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. 
 
ОСОБА_4 зарахований з 01 вересня 2023 року на навчання за державним замовленням на денному відділенні Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги. 
 
Позивачка намагається забезпечувати синів усім необхідним, але самотужки це робити важко, у зв`язку з військовим станом, основну роботу вона втратила і їй стало складно самостійно утримувати двох дітей. 
 
Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина в період його навчання, оскільки він офіційно працює та має постійний дохід.
 
А підставі викладеного просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_4 , який продовжує навчання, щомісяця у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з часу звернення до суду з позовною заявою та до закінчення навчання, або до досягнення 23-річного віку.
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2 000,00 грн щомісячно, які підлягають індексації відповідно закону, починаючи стягнення з 20 березня 2024 року та до закінчення навчання 30 червня 2027 року, або до досягнення 23-річного віку за умови, що дитина буде продовжувати навчання. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за 1 місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року змінено в частині визначення способу та розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно. В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року залишено без змін.
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зокрема, на обґрунтування підстав, передбачених підпунктом «в» заявниця зазначає, що справа має виняткове значення для неї та спільного з відповідачем сина, який є студентом. Зокрема, визначену судовим рішенням суму аліментів вважає недостатньою для забезпечення дитини базовими потребами. Крім того, вказує, що ця справа є прикладом для інших людей у схожих життєвих обставинах, а тому оскаржувані судові рішення можуть вплинути на подібні випадки у майбутньому.  
 
Верховний Суд зазначає, що у даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі.
 
Касаційна скарга не містить обґрунтованих аргументів, які б свідчили про виняткове значення цієї справи для заявниці, оскільки вказавши, що спір стосується інтересів дитини, ОСОБА_5 не навела обґрунтованих міркувань винятковості цієї справи для неї із наведенням змістовних доводів та обставин.
 
Верховним Судом також враховано, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з розміром визначених судом аліментів, що підтверджується сторонами на загальних засадах змагальності сторін, тобто в силу доведеності обставин відповідними письмовими доказами.
 
Зміст касаційної скарги свідчить, що заявниця бажає оскаржити судові рішення з метою переоцінки досліджених судами доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання заявниці на положення підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. 
 
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявницею подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої                                   статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої                               статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Судді:          	  І. Ю. Гулейков                                                    Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник