У х в а л а
Іменем України
15 листопада 2024 року
м. Київ
Справа № 543/106/24
Провадження № 61-14181ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційними скаргами ОСОБА_1 (далі - скаржник) на судовий наказ Оржицького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року 
у справі за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз» (далі - стягувач) про видачу судового наказу про стягнення боргу зі скаржника та
в с т а н о в и в :
1.           У лютому 2024 року стягувач подав до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення боргу зі скаржника.
2.           20 лютого 2024 року Оржицький районний суд Полтавської області видав судовий наказ, згідно з яким стягнув зі скаржника на користь стягувача 1 527,21 грн заборгованості та 302,80 грн судового збору.
3.           4, 8, 14 березня та 5 квітня 2024 року скаржник подав до суду першої інстанції заяви про скасування судового наказу.
4.           5, 11, 25 березня та 8 квітня 2024 року відповідно суд першої інстанції постановив ухвали про повернення без розгляду заяв скаржника про скасування судового наказу.
5.           Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції від 8 квітня 2024 року про повернення без розгляду заяви від 5 квітня 2024 року про скасування судового наказу, скаржник звернувся до Полтавського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
6.           18 вересня 2024 року суд апеляційної інстанції залишив без змін ухвалу суду першої інстанції від 8 квітня 2024 року.
7.           У жовтні 2024 року скаржник подав до Верховного Суду чотири касаційні скарги (вх. № 33678/0/220-24 від 24 жовтня 2024 року, № 33758/0/220-24 від 25 жовтня 2024 року, № 34166/0/220-24 від 29 жовтня 2024 року та № 35300/0/220-24 від 8 листопада 2024 року) на «рішення» суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року та постанову суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2024 року. 
8.           Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень 20 лютого 2024 року суд першої інстанції не ухвалював рішення, а видав судовий наказ.
9.           Верховний Суд вважає, що немає підстав для відкриття касаційного провадження за касаційними скаргами скаржника.
(1) Щодо оскарження судового наказу від 20 лютого 2024 року
10.        За змістом пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 9 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
11.        Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
12.        Судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом (частина третя статті 167 ЦПК України).
13.        Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті (частина перша статті 389 ЦПК України).
14.        Скаржник подав касаційну скаргу, зокрема, на судовий наказ від 20 лютого 2024 року. Оскільки цей наказ не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, неможливим є його оскарження у суді касаційної інстанції.
15.        Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
16.        Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
17.        Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
18.        «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
19.        Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
20.        Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною. Скаржник оскаржив судовий наказ, який не можна оскаржити у касаційному порядку. За таких умов обмеження на подання скаржником касаційних скарг на судовий наказ є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність його права на доступ до суду.
(2) Щодо оскарження постанови апеляційного суду від 18 вересня 2024 року
21.        Боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина перша статті 170 ЦПК України).
22.        До заяви про скасування судового наказу додається, зокрема, документ, що підтверджує сплату судового збору (пункт 1 частини першої статті 170 ЦПК України).
23.        У разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду (частина шоста статті 170 ЦПК України).
24.        Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що скаржник, подаючи заяву від 5 квітня 2024 року про скасування судового наказу, пропустив встановлений законом строк для її подання, про поновлення пропущеного строку не просив, клопотання відповідного змісту не подав. Крім того, не додав до вказаної заяви документ, що підтверджує сплату ним судового збору за її подання. Скаржник у касаційній скарзі не навів аргументів, які б спростували зазначені мотиви судів попередніх інстанцій.
25.        У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
26.        Встановивши, що скаржник подав заяву про скасування судового наказу з пропуском встановленого законом строку, не просив про поновлення пропущеного строку та не додав до такої заяви документ, що підтверджує сплату ним судового збору, апеляційний суд обґрунтовано залишив без змін ухвалу суду першої інстанції від 8 квітня 2024 року про повернення на підставі частини шостої статті 170 ЦПК України без розгляду заяви скаржника від 5 квітня 2024 року про скасування судового наказу. Таке застосування процесуальних норм є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення, зокрема, частини шостої статті 170 ЦПК України. Тому касаційну скаргу в частині оскарження постанови апеляційного суду від 18 вересня 2024 року слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1.           Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_1 (вх. № 33678/0/220-24 від 24 жовтня 2024 року, № 33758/0/220-24 від 25 жовтня 2024 року, № 34166/0/220-24 від 29 жовтня 2024 року та № 35300/0/220-24 від 8 листопада 2024 року) на судовий наказ Оржицького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року у справі за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз» про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_1 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко