ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/6949/24                                             Суддя першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 листопада 2024 року                                                                                м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          Костюк Л.О.,
суддів                    Бужак Н.П., Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року (прийняте у порядку спрощеного письмового провадження, м. Черкаси, дата складання повного тексту - 16 серпня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (далі - відповідач, Департамент), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради з питань встановлення громадянам пільгових статусів, яке оформлено протоколом №24 від 13.06.2022, в частині відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни;
- зобов`язання Департаменту повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та прийняти рішення про надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що інвалідність позивача настала внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків у мирний час, що виключає можливість надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з огляду на визначення ветерана війни, наведеного у ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, зокрема, що судом не було враховано, що на час отримання травми позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а не Національної поліції, а відтак має право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується численною практикою судів апеляційної інстанції. Підкреслює на помилковість посилання суду першої інстанції на позиції Верховного Суду у справах №824/32/19-а та №1140/2362/18, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 03.10.2024.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що працівники Національної поліції не входять до переліку осіб, яким може бути встановлений статус особи з інвалідністю внаслідок війни за п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того, звертає увагу, що наданню такого статусу передує доведення факту безпосередньої участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 10.12.2015 до 16.01.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою Артемівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 18.01.2016 №636.
Крім того, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням від 05.08.2016 серії НОМЕР_1 .
Із змісту свідоцтва про хворобу від 04.12.2019 №336 Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Черкаській області» вбачається, що захворювання ОСОБА_1 - так, пов`язані з проходженням служби в поліції.
Згідно довідки до акта огляду Обласної МСЕК №1 серії 12 ААБ №470385 позивачу 26.12.2019 встановлена ІІ група інвалідності з причин захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції.
Матеріали справи свідчать, що в складеному на виконання рішення суду у справі №580/7058/21 акті від 23.01.2024 розслідування нещасного випадку форми Н-5*, який стався 16.03.2007 близько 19 год 00 хв, зазначено, що нещасний випадок, який стався з позивачем, визначається таким, що стався у період проходження служби під час виконання службових обов`язків. Аналогічні причини нещасного випадку зафіксовані й в акті від 23.01.2024 про нещасний випадок форми Н-1*.
Відповідно до довідки до акта огляду Обласної МСЕК №2 серії 12 ААГ №432120 позивачу 05.04.2024 встановлена безтерміново ІІ група інвалідності з причини отримання травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся заявою до відповідача щодо встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Оформленим протоколом від 13.06.2024 №24 засідання комісії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради з питань встановлення громадянам пільгових статусів рішенням відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Підставою вказано, що працівники Національної поліції не вказані у зазначеному пункті Закону та враховано роз`яснення, надані листом Міністерства у справах ветеранів України від 11.05.2021 №4713/02/09.4-21, про відсутність підстави для встановлення поліцейським (колишнім поліцейським) статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 4, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон), ст. ст. 1, 14, 80 Закону України «Про Національну поліцію», Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302), а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки чинне законодавство не прирівнює поліцейських до осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а позивач не належить до осіб, які вважаться ветеранами війни у розумінні Закону.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Згідно статті 4 Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 7 Закону визначено коло осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Аналіз наведеної норми Закону свідчить про те, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.
Як зазначалося вище, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та у Національній поліції. Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново з 05.04.2024, причина інвалідності: травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Колегія суддів звертає увагу, що для надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до вищенаведених норм Закону необхідною є наявність двох умов: 
- особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань;
- такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Верховний Суд у постанові від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18 вказав, що «визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «інвалідів війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав».
Отже, враховуючи, що інвалідність позивача настала внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків, це виключає можливість надання йому статусу саме інваліда війни.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №824/32/19-а та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.
При цьому судова колегія звертає увагу, що на час отримання травми у березні 2007 року позивач не брав участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у вже згаданій вище статті 4 цього ж Закону, згідно частини першої якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни» за змістом Закону є те, що наданню особі такого статусу передує доведення факту безпосередньої участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Верховний Суд України у постанові від 08.04.2014 у справі №21-45а14 підкреслив, що право на отримання статусу інваліда війни згідно п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону законодавець пов`язує з тим, що інвалідність працівника сталася в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних, зокрема, з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та наявністю передбачених Порядком обставин, що призвели до травмування чи захворювання.
Водночас, як свідчать матеріали розслідування нещасного випадку, відповідних обставин щодо позивача встановлено не було, нещасний випадок не пов`язаний із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, оскільки травма отримана позивачем 16.03.2007 внаслідок того, що останній спіткнувся під час сходу з бордюру на перехресті бульв. Шевченка та вул. Вишневецького у м. Черкаси.
Крім того, відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України: особи з інвалідністю І та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій.
Так, 07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію», який не містить законодавчої дефініції «особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», натомість, застосовує термін «поліцейський» для позначення осіб, що проходять службу в органах поліції.
Водночас, вищевказаний закон не містить норм, які б прирівнювали правовий статус осіб рядового та начальницького органу внутрішніх справ та поліцейських.
Отже, як правильно підкреслив суд першої інстанції, законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань. До того ж інвалідність позивачу встановлена під час проходження ним служби у поліції, а не в органах внутрішніх справ.
Наведене у сукупності свідчить, що положеннями чинних правових норм не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу «особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ» на поліцейських.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Аргументи апелянта про застосування судом першої інстанції нерелевантних позицій Верховного Суду та необхідність врахування при вирішенні цього спору позицій апеляційних адміністративних судів колегія суддів вважає помилковим, оскільки, по-перше, як було зазначено вище, суд першої інстанції посилався на релевантні позиції Верховного Суду, по-друге, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а відтак підстави для врахування судом апеляційної інстанції практики апеляційних адміністративних судів відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
          Суддя-доповідач                                                                      Л.О. Костюк 
          Судді                                                                                  Н.П. Бужак
                                                                                                    І.О. Грибан
Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.