Номер провадження: 33/813/1683/24
Номер справи місцевого суду: 504/1624/24 
Головуючий у першій інстанції Якимів А.В. 
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.,
з участю:
секретаря судового засідання Ровенко А.С.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
адвоката Цвігуна Андрія Вікторовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Цвігуна Андрія Вікторовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 на постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року,- 

в с т а н о в и в:

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.
Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
На вищевказану постанову суду адвокат Цвігун А.В., захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 23 травня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Цвігун А.В., вказав на обставини, які на його думку свідчать про підстави для закриття провадження у справі, а саме:
-Неналежне формулювання в протоколі про адміністративне правопорушення суті вчиненого адміністративного правопорушення.
-Невідповідність часу можливого вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення матеріалам справи. Апелянт вважає недоведеним факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом о 13 год 50 хвл 31 березня 2024 року.
-З аналізу відеозапису з ПВР не вбачається підстав вважати що ОСОБА_1 перебував у стані наркотичного сп`яніння. На думку апелянта ставлення працівників поліції до ОСОБА_1 було упереджене.
-Поліцейські ввели в оману ОСОБА_1 щодо порядку проходження огляду на стан сп`яніння, повідомивши що він може самостійно направитися до спеціального медичного закладу для проходження відповідного огляду.
-Відсутність повної та безперервної фіксації складання адміністративних матеріалів. 
-Не відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом.
-Відсутність підстав для зупинки транспортного засобу. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , та його захисника адвоката Цвігуна А.В., апеляційний суд дійшов до таких висновків. 
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Пунктом 2.5 ПДР України встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 слід ураховувати, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника, який проводять згідно з Інструкцією про порядок направлення громадян для огляду на стан сп`яніння в заклади охорони здоров`я та проведення огляду з використанням технічних засобів.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 31 березня 2024 року серії ААД №089929 – 31 березня 2024 року о 13:50 год. ОСОБА_1 керував транспортним засобом з причепом в Одеській області по Старакоївському шосе 21 км. + 500 м. з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: бліде забарвлення обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння в медичному закладі ухилився (відмовився), чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: відмова водія на вимогу працівника поліції пройти у встановленому порядку медичний огляд для визначення стану наркотичного сп`яніння.
Вина ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП доведена під час судового розгляду справи судом першої інстанції та в ході апеляційного перегляду справи і підтверджується наступними доказами: 
- протоколом про адміністративне правопорушення, серії ААД №089929 від 31 березня 2024 року;
- довідками інформаційного порталу Національної поліції про те, що ОСОБА_1 отримав посвідчення водія та до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП протягом року не притягувався; 
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у якому зазначено про відмову водія на проведення огляду; 
- відеозаписом з місця події на диску. 
Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів в своїй сукупності, поза розумним сумнівом дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 встановленою постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 рокута порушення ним вимог п. 2.5 ПДР України, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. 
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Порядок проходження огляду особами, які керують транспортними засобами, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції встановлюється вимогами ст.266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 09.11.2015 № 1452/735 (далі Інструкція).
Згідно з ст.266 КУпАП, п.2 р.1 Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
За положеннями п.2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Проте, вимоги вказаного пункту ПДР України  ОСОБА_1 дотримано не було. 
Вказані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи та відеозаписом.
Діючим законодавством передбачено порядок оформлення відмови водія транспортного засобу від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу та відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в установах охорони здоров`я. При цьому, відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у найближчому закладі охорони здоров`я утворює самостійний склад адміністративного правопорушення за ст.130 КУпАП.
Відтак, законом встановлено, що у випадку відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в найближчому закладі охорони здоров`я, тобто у встановленому законом порядку, поліцейський складає протокол про адміністративне правопорушення за порушення водієм п. 2.5 ПДР України.
Відповідно до ч.2 ст. 266 КУпАП під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У виконання вищевказаних вимог КУпАП до матеріалів справи додані відеозаписи з нагрудних камер поліцейських щодо обставин складання адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги адвоката Цвігуна А.В., захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 щодо неналежного формулювання в протоколі про адміністративне правопорушення суті вчиненого адміністративного правопорушення, апеляційний суд вважає необґрунтованими оскільки вказане формулювання відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення, поліцейським вказана норма ПДР, що порушена водієм та нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, викладена суть порушення. У протоколі зазначені виявлені у ОСОБА_1 ознаки сп`яніння «блідість обличчя, поведінка не відповідає обстановці» та зафіксовано факт відмови останнього від проведення огляду на стан сп`яніння. Отже, зазначена у протоколі суть правопорушення є конкретною, зрозумілою, та не позбавляє особу, що притягається до відповідальності реалізувати свої процесуальні права, в т.ч. права на захист.
Дослідженими відеозаписами підтверджується факт пропозиції поліцейськими водію пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, назвавши водію ознаки наркотичного сп`яніння, проте водій  ОСОБА_1  ухилявся від прямої відповіді, та відповідав що не відмовляється пройти огляд, однак нікуди не поїде з даними працівниками поліції, а подзвонить на «102» та викличе СОГ. Співробітники поліціїдекілька разів пропонували  ОСОБА_1 прослідувати з ними на службовому патрульному автомобілі до медичного закладу пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, однак поведінка  ОСОБА_1 на місці зупинки була вірно розцінена працівниками поліції як небажання пройти огляд на стан сп`яніння, оскільки  ОСОБА_1 постійно ухилявся від відповіді та тягнув час. 
Апеляційний суд погоджується з висновком, що поведінка ОСОБА_1 що зафіксована на відеозаписі, була спрямована на небажання проходити огляд у медичному закладі та свідчить про те, що він уникав пройти дослідження на стан наркотичного сп`яніння. 
Сама по собі згода водія на проведення огляду на стан сп`яніння, без виконання вимог поліцейських щодо проведення такого огляду, не свідчить про виконання ним вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України, оскільки вказаним пунктом передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а у даному випадку водій не пройшов такого огляду, незважаючи на те, що працівниками поліції були створені умови для проведення огляду.
Формальне висловлення водієм згоди на проходження огляду, без вчинення ним всіх передбачених законом необхідних дій, не свідчить про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Апеляційний суд вважає, що відеозаписи, залучені інспекторами поліції як безумовний доказ у справі, повністю відповідають вимогам Інструкції. Будь-яких фактичних даних, які б спростували чи ставили під сумнів достовірність відеозаписів апелянтом не надано. Не встановлено таких і під час апеляційного розгляду справи. Зафіксовані відеозаписом обставини надають можливість повно та об`єктивно дослідити їх, конкретизувати поведінку поліцейських (діяли в межах своєї компетенції та виконували свої професійні обов`язки у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію») та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Досліджений відеозапис фіксує реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. Оглянутий відеозапис дає можливість встановити його узгодженість з іншими даними, що містяться в протоколі, а тому апеляційний суд приймає його як належний доказ у справі.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що підстав вважати що ОСОБА_1 перебував у стані наркотичного сп`яніння у поліцейських не було та ставлення працівників поліції до ОСОБА_1 було упереджене, апеляційний також суд вважає необґрунтованими оскільки з дослідженого апеляційним судом відеозапису встановлено, що діалог між ОСОБА_1 та поліцейськими був досить довгий, ОСОБА_1 з самого початку поводив себе напружено та агресивно, не виконував передбачених законодавством вимог поліцейських, як наприклад показати документ який посвідчує особу, вживав нецензурні вислови. Інспектор встановив у водія ознаки наркотичного сп`яніння, оголосив останньому вказані ознаки та запропонував пройти огляд для встановлення стану сп`яніння. Таким чином, працівник поліції, діючи у межах своїх повноважень, відповідно до встановленої процедури виявив у водія транспортного засобу ознаки наркотичного сп`яніння та висловив вимогу проведення відповідного огляду, а водій в свою чергу, всупереч п. 2.5 ПДР відмовився пройти такий огляд.
Доводи апеляційної скарги з приводу безпідставності зупинки поліцейськими транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 суд вважає необґрунтованими оскільки з дослідженого судом відеозапису вбачається, що підставою для зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , була відсутність на автомобілі номерного знаку, тобто порушення ст. 121-3 ч.1 КУпАП, відносно чого у водія та поліцейських і виник конфлікт. 
Доводи апеляційної скарги з приводу інших протиправних, на думку апелянта, дій поліцейських, суд вважає необґрунтованими оскільки способами захисту, визначеними чинним законодавством, а саме, звернення з дисциплінарною скаргою до керівництва поліції для проведення службової перевірки або до правоохоронних органів, в порядку КПК України, а також до суду адміністративної юрисдикції, з позовом щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності працівників поліції, як суб`єктів, що наділені владними повноваженнями, ОСОБА_1  чи його захисник не скористався. Внаслідок цього, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави сумніватися у законності дій працівників поліції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
ОСОБА_1  реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна. 
Отже, в апеляційній скарзі не наведено належних і достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції, не було здобуто таких доказів і при проведенні апеляційного розгляду.
Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Більш того, всі доводи апеляційної скарги, повторені з заперечення на протокол про адміністративне правопорушення надане до суду першої інстанції, та яким районний суд надав детальну оцінку. 
Також, слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Підстав для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.
Зважаючи на викладене, постанова суду щодо доведеності вини, кваліфікації дій, накладеного стягнення – є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування не має, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.  
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Цвігуна Андрія Вікторовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року – залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.
Повний текст постанови складено 04 жовтня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева