ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 р. 	Справа № 520/13345/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 08.07.24  по справі № 520/13345/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ,               Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася  до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  (далі- відповідач 1, ГУ ПФУ в Харківській  області), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  (далі- відповідач 2, ГУ ПФУ в Івано-Франківській   області, апелянт),  в якій просила:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови в переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком, обчисленої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;
- скасувати рішення «Про відмову в переведенні з одного виду пенсії на інший» №204950004611, прийняте 23 лютого 2024 року ГУ ПФУ в Івано-Франківській області;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області здійснити дії по переведенню її з пенсії за віком, обчисленої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Рішенням  Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2024 позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області «Про відмову в переведенні з одного виду пенсії на інший» №204950004611 від 23 лютого 2024 року;
Зобов`язано  ГУ ПФУ в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення з одного виду пенсії на інший та ухвалити відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.
В задоволенні вимог до ГУ ПФУ в Харківській області - відмовлено.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Івано-Франківській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1211,20 грн. Решту судових витрат залишено за позивачкою.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що у пенсійного органу відсутні підстави для переведення позивачки на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу», оскільки станом на 01.05.2016 (день набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі- Закон №889- VIII) вона не обіймала посаду державного службовця та у неї був відсутній  необхідний стаж державної служби 20 років.
Апелянт зазначив, що стаж роботи позивачки в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії  відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993  (далі Закон № 3723-ХІІ), до  04 липня 2001 року ( дати набуття чинності Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»). До  цієї  дати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України  від 18.04.1994 № 239, посади працівників  місцевих рад народних депутатів та їхніх виконавчих комітетів  було віднесено до відповідних категорій посад державних службовців і їм присвоєно ранги державних службовців.
На підтвердження своїх доводів апелянт посилався на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постанові від 01.04.2020 у справі №607/9429/17 , а також на рішення адміністративних судів першої та апеляційної інстанцій в аналогічних, на його думку, справах. 
Позивачкою  подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні; просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду-  без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1  перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та отримує пенсію за віком з 22.07.2019 відповідно до Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV ( далі- Закон №1058-ІV).
15.02.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про переведення її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058, на пенсію за віком відповідно до Закону  України «Про державну службу».
Заява позивачки була розглянута ГУ ПФУ в Івано-Франківській області з урахуванням принципу екстериторіальності, відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1   від 25.11.2005 .
Рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 23.02.2024 №204950004611 ОСОБА_1 було відмовлено у переведенні її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки  вона працювала на посадах, які відносяться до категорії посад органів місцевого самоврядування, час  роботи на яких після 04 липня 2001 року (дати набрання чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування»), не дає їй права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ. До цієї дати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.04.1994 №239, посади працівників місцевих рад народних депутатів та їхніх виконавчих комітетів було віднесено до відповідних категорій посад державних службовців і присвоєно їм ранги державних службовців.
Не погодившись із цією відмовою, позивачка звернулась із адміністративним позовом   до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив  з того, що  час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби.
Суд дійшов висновку, що позивачка має стаж на посаді державної служби понад 10 років, та враховуючи, що станом на час набрання чинності Законом №889-VIII вона працювала на посаді, робота на якій  зараховується до державної служби,  вона має право на призначення  пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», а тому оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області  від 23.02.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до преамбули Закону №1058-ІV, він визначає принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
У статті 9 Закону №1058-ІV зазначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 10 Закону №1058-ІV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.
Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Положеннями пункту 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28  Закону №1058-ІV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону №3723ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме : щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Подібних висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17.
Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 (далі-Порядок №229), стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII.
Згідно з пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі-Порядок № 283), що діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII, робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.
Згідно із пунктом 4 цього Порядку, до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Порядок №283 втратив чинність у зв`язку із затвердженням 25 березня 2016 року постановою № 229 Кабінету Міністрів України нового Порядку обчислення стажу державної служби.
Згідно із пунктом 4 Порядку №229 до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
У  висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26.06.2018 у справі №735/939/17 зазначено, що час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби.
З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що з 01.05.1994 позивачка працювала у відділі культури виконкому Харківської міської ради народних депутатів на посаді економіста, з 01.11.1994 по 13.06.2002 в Головному управлінні з гуманітарних і соціальних питань Харківської міської ради, з 01.09.2009 по даний час в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 24.08.1977 серії НОМЕР_1 , позивачка з 27 листопада 1989 року прийнята на посаду економіста у відділі культури виконкому Харківської міської ради народних депутатів, 22 квітня 1994 року прийняла присягу державного службовця , 01 травня 1994 року було присвоєно 12 ранг державного службовця, з 01 листопада 1994 року переведена на посаду економіста першої категорії в Головному управлінні з гуманітарних і соціальних питань Харківської міської ради, 16 грудня 1999 року присвоєно 11 ранг державного службовця, 16 липня 2001 року прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування, 25 липня 2001 року присвоєно 17 ранг посадової особи місцевого самоврядування, 13 червня 2002 року звільнена з посади у зв`язку з переведенням науково-виробничого приватного підприємства "Ті-М-Сі", 29 серпня 2009 року звільнена за особистим бажанням, 01 вересня 2009 року призначена на посаду головного спеціаліста сектора соціально-трудових відносин та оплати праці відділу з питань праці та зайнятості населення в управлінні соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради та збережено 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування, 02 червня 2014 року присвоєно 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування, 02 червня 2016 року присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування.
Станом на 01 травня 2016 року позивачка проходила службу на посаді начальника відділу з питань соціально-трудових відносин в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради.
Враховуючи наведене, стаж позивачки на державній службі станом на 01 травня 2016 року складає понад 10 років.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 11.04.2023 у справі №1.380.2019.003855.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що посади, які обіймала позивачка за час роботи в органах місцевого самоврядування, відносяться до посад, визначених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Стаж роботи позивачки на державній службі станом на 01 травня 2016 року складає понад 10 років.
Враховуючи, що ОСОБА_1 досягла віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, на день набрання чинності Законом №889-VIll  мала більш як 10 років стажу на посадах державної служби, станом на 01 травня 2016 року   працювала на посаді, робота на якій зараховується до державної служби, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку проте, що вона    має право на отримання пенсії на умовах, передбачених статтею 37 Закону №3723-ХІІ, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIІІ.
Вищевикладеним спростовуються доводи апелянта про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування зараховувався до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії державного службовця лише до 04.07.2001.
Посилання  апелянта на висновки  Верховного Суду у справі №607/9429/17 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки фактичні обставини у зазначеній справі і у справі, що розглядається,- різні. У справі № 607/9429/17  на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії держаного службовця позивач досяг віку, який дає право на одержання пенсії державних службовців, мав достатній страховий стаж та понад 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, однак на день набрання чинності Законом № 889-VIII не займав посаду державної служби. Натомість у розглядуваній справі позивачка ОСОБА_1 на час звернення до відповідача із заявою про переведення її на пенсію держаного службовця досягла віку, який дає право на одержання пенсії державних службовців, мала  стаж на посаді державної служби понад 10 років та на  день набрання чинності Законом № 889-VIII   працювала на посаді, робота на якій зараховується до державної служби. Отже, висновки Верховного Суду у справі №607/9429/17  не є релевантними для справи, яка розглядається.
Колегія суддів не бере до уваги  посилання апелянта на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №300/3918/20, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду  від 10.06.2021 у справі №300/3540/20, від 25.03.2021 у справі №300/345/20, постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі №600/1465/20-а, оскільки відповідно до ч.5 ст.242  КАС України при виборі і застосуванні  норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги зазначені вище висновки не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.
Таким чином,  спір за суттю вимог судом першої  інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з  рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 8 липня 2024 року по справі № 520/13345/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін