Справа № 161/4579/24 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1188/24  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 грудня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,
секретаря Трикош Н. І.,
з участю: 
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_3 адвоката Огородника Олега Валентиновича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року та представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
07.03.2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.
Позовну заяву обґрунтовує тим, що 04.01.2021 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала останньому в борг 15000 дол. США строком на 1 рік, із датою повернення 04.01.2022 року. Однак, ОСОБА_4 свої зобов`язання за вказаним правочином не виконав, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення такого боргу (справа № 161/21832/23). 21.09.2022 року між відповідачами було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_4 подарував своєму батьку ОСОБА_5 належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що даний правочин має ознаки фраудаторного, адже ОСОБА_4 , маючи невиконане грошове зобов`язання, свідомо відчужив належне йому майно на безоплатній основі близькому родичу з метою приховування такого від можливого звернення стягнення в рахунок погашення боргу перед нею. Тобто, даний договір має ознаки фіктивного. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 21.09.2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1451, а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи.
       Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.
       Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідачів адвоката Тищенка С. Ю. про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 адвокат Огородник О. В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення про відмову в задоволенні позову є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним тлумаченням норм матеріального права без врахування висновків Верховного Суду, та з грубим порушенням норм процесуального права. Просить рішення скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
       У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 представник відповідача  ОСОБА_5 адвокат Тищенко С. Ю. просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Не погоджуючись з ухвалою про відмову у задоволенні клопотання про ухвалення додаткового рішення, представник відповідача  ОСОБА_5 адвокат Тищенко С. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала прийнята з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає діючому законодавству України та підлягає скасуванню. Суд неправильно застосував норми ст. 133, 137 та 141 ЦПК України, що регулюють питання відшкодування судових витрат. Законодавством передбачено, що витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню, якщо вони є обґрунтованими та підтверджені належними доказами. Суд не врахував відповідні докази про правничі витрати, які були подані у встановлений термін.
Суд не врахував надані докази, що є порушенням процесуальних норм, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а також не взяв до уваги складність справи та обсяг виконаних робіт, що безпосередньо вплинуло на рішення про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Просить скасувати ухвалу та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу.
       Відзив на зазначену апеляційну скаргу не подавався.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, представник відповідача ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги позивача, апеляційну скаргу на ухвалу суду підтримав.
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення та ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що 04.01.2021 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачу в борг кошти в сумі 15000 дол. США строком на 1 рік, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,4 % на місяць (а.с. 5).
Станом на дату розгляду справи ОСОБА_4 суму грошових коштів у повному обсязі ОСОБА_3 не повернув, у зв`язку з чим остання 13.12.2023 року звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про стягнення заборгованості (справа № 161/21832/23). На даний час рішення чи ухвали суду про закриття провадження, про залишення позову без розгляду у зазначеному провадженні не постановлялися.
Вищевказані обставини сторонами не оспорюються.
21.09.2022 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдарованим, було укладено договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік А. М. та зареєстрований в реєстрі № 1451. За умовами правочину ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 23-26).
Заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що оспорюваний договір дарування квартири від 21.09.2022 року має ознаки фраудаторного правочину, оскільки такий спрямований на приховування майна від можливості звернення на нього стягнення за невиконані боргові зобов`язання.
Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Системний аналіз вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28..04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд своїй постанові за наслідками розгляду справи № 606/1636/18.
Тобто, основними ознаками фраудаторного правочину є факт відчуження боржником на підставі безвідплатного договору на користь близького родича майна після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, після чого у нього не залишилося будь-якого іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед своїм кредитором. Одночасно з цим, за діями боржника повинно прослідковуватися реальне ухилення від виконання взятих на себе боргових зобов`язань.
Судом встановлено, що на дату укладення оспорюваного правочину (21.09.2022 року) не було ухвалено жодного рішення про стягнення боргу за договором позики від 04.01.2021 року, і цей факт сторонами не заперечується.
Варто зауважити, що позов про стягнення заборгованості був поданий ОСОБА_3 до Луцького міськрайонного суду Волинської області лише 13.12.2023 року, тобто через понад 1 рік після укладення відповідачами договору дарування квартири від 21.09.2022 року.
Крім того, як убачається із наданих стороною відповідача фотоскрінів листування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з мобільного месенджера, останній здійснював погашення боргу за договором позики від 04.01.2021 року (а.с. 42-49).
Автентичність фотоскрінів стороною позивача в жодній мірі не оспорювалася та будь-якими доказами не спростована.
Наведена обставина, на переконання суду, спростовує факт реального ухилення ОСОБА_4 від виконання взятих на себе боргових зобов`язань за договором позики від 04.01.2021 року.
Крім того, стороною позивача в ході розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що у власності ОСОБА_4 немає іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед ОСОБА_3 .
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладений між відповідачами договір дарування квартири від 21.09.2022 року не має ознак фраудаторного правочину, а тому й підстави для визнання його недійсним відсутні.
Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів того, що при укладенні оспорюваного договору дії відповідача були направлені виключно для мети приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Станом на час укладення оспорюваного договору були відсутні будь-які обмеження щодо розпорядження ОСОБА_4 належним йому майном на власний розсуд, майно не мало жодних обтяжень, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, також не існувало ані вимоги щодо виконання ним будь-яких зобов`язань, ані рішення суду про стягнення з нього заборгованості. А тому, вирішуючи спір щодо недійсності оспорюваного у цій справі правочину, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами існування умислу в діях відповідачів при укладенні договору дарування.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що договором дарування не порушено права та охоронювані законом інтереси позивача як кредитора. Сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.
При цьому факт укладення оспорюваного правочину між сином та батьком не є беззаперечним доказом його фіктивності та відсутності наміру створення правових наслідків. Системний аналіз норм статей 317, 318, 319 ЦК України та Сімейним кодексом України дозволяє дійти висновку про можливість укладення сином та батьком будь-яких договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке їм належить. При цьому, знаходження сторін правочину у родинному зв`язку між собою не може чинити жодних перепон у реалізації права власника розпорядитися своїм майном на власний розсуд. 
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
Що стосується доводів апелянта щодо незаконності ухвали про відмову у постановлення додаткового рішення, то такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідачів адвоката Тищенка С. Ю. про ухвалення додаткового рішення, суд дійшов висновку, що представником позивача ані в підготовчому, ані в судових засіданнях не було оголошено про те, що він чи його довірителі мають намір подати до суду докази про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Заява також не міститься у будь-яких інших процесуальних документах, які були подані адвокатом Тищенком С. Ю. в ході розгляду справи, у тому числі й у відзиві на позовну заяву.
Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до положень ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Аналіз наведених правових норм вказує на те, що обов`язковою умовою для вирішення питання про стягнення судових витрат має бути відповідна про це заява сторони, зроблена або подана до судових дебатів у справі.
Із матеріалів справи вбачається, що до закінчення судових дебатів у справі сторона відповідача, ані в підготовчому, ані в судових засіданнях не оголосила про те, що мають намір подати до суду докази про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Ураховуючи наведене, а саме те, що клопотання про ухвалення додаткового судового рішення не обґрунтоване поважними причинами неможливості подання відповідних доказів до закінчення судових дебатів, такі поважні причини не встановлено і судом апеляційної інстанції, а тому суд вірно відмовив в ухваленні додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги представника позивача  ОСОБА_3 адвоката Огородника Олега Валентиновича та представника відповідача  ОСОБА_5 адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий 

Судді :