Номер провадження: 22-ц/813/1886/24 
Справа № 521/9478/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.12.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Лозко Ю.П., Назарова М.В.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача — ОСОБА_2 
відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Мазун І.А., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та поновлення реєстрації права власності,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви та обставини справи
В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, де позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 травня 2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Наталією Василівною, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за громадянином ОСОБА_4 , номер запису про право власності: 31393481 від 02.05.2019, час реєстрації 13:41:53, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18211582251101, поновивши реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за померлою спадкодавицею ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути понесені судові витрати.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 26.07.2018 року спадкодавець ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склала заповіт на його ім`я, зареєстрований в реєстрі № 3-931, згідно якого все майно яке належало їй заповіла - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкодавець ОСОБА_8 , померла. 10.05.2019 року позивач звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про вступ у спадщину за заповітом. 
Державним нотаріусом Михайльовою Л.І. відкрито спадкову справу № 470/2019. 15.05.2019 року під час проведення нотаріусом дій, пов`язаних із збором інформації та відомостей щодо наявності будь-якого майна на праві власності померлій спадкодавиці ОСОБА_8 , з`ясувалося, що квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві власності, 02.05.2019 року громадянкою ОСОБА_7 продана за договором купівлі-продажу від 02.05.2019 року громадянину ОСОБА_4 . 
Разом з цим з`ясувалося, що квартиру АДРЕСА_1 , відчужувач ОСОБА_7 реалізувала на підставі договору довічного утримання від 19.11.2010 року №3-2942, за яким остання зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, але який був розірваний рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17.09.2014 року №521/7133/14-ц, яке набрало законної сили 01.12.2014 року, однак по невідомим причинам державний нотаріус ОСОБА_9 , яка засвідчувала і договір довічного утримання від 19.11.2010 року і заповіт від 26.07.2018 року, і якій було достеменно відомо про розірвання договору довічного утримання, не зареєструвала судове рішення та не внесла відповідний запис до реєстру правочинів та реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Таким чином, відповідач ОСОБА_7 , яка відчужила спірну квартиру не була її законним власником, а тому не мала правових підстав для продажу цієї квартири, з огляду на що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є недійсним з усіма наслідками недійсності правочину. Зазначений договір купівлі-продажу квартири від 02.05.2019 року порушує його права, як позивача, оскільки унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину, також позивач вважає, що договір купівлі-продажу між відповідачами, укладений шахрайським шляхом та порушує публічний порядок. 
Таким чином, наразі виник спір щодо спадкового нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ОСОБА_8 , і яку, як своє власне майно, померла заповідала позивачу. Вищезазначені обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.
Короткий зміст оскаржуваного рішення
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та поновлення права власності – відмовлено.
В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності, не буде належним та ефективним способом захисту - заходом примусового характеру, за допомогою якого проводиться поновлення порушеного права та вплив на правопорушника. Таке рішення суду буде суперечити завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ч.ч. 1 і 2 ст. 2 ЦПК України)
У разі порушення речового права ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_8 , воно може бути поновлено лише у разі заявлення позовної вимоги про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння, та саме такий спосіб захисту, в даному випадку буде належним та ефективним.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що ОСОБА_7 відчужуючи спірну квартиру була обізнана про те що договір довічного утримання розірвано рішенням суду. 
Тому вважав її дії по відчуженню спірної квартири протиправними, а сам договір купівлі-продажу недійсним, оскільки передумови набуття права власності за відчужувачем ОСОБА_7 є незаконними. 
Зазначав, що у сукупності все це свідчить про мету відповідача ОСОБА_7 заволодіти чужим майном з корисливих мотивів з метою збагачення, що свідчить про недійсність цього правочину договору купівлі-продажу та порушує права позивача як спадкоємця на майно померлої власниці ОСОБА_8 .. 
З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивач окрім заявленої вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу, просили суд першої інстанції скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_4 , та вважали що така доповнююча вимога є обґрунтованою. 
Апелянт вважає що висновки суду першої інстанції є хибними, необ?єктивними та передчасними. Суд не у повній мірі оцінив та дослідив докази наявні в матеріалах справи, а висновок суду про те що позивач обрав не ефективний спосіб захисту порушеного права є помилковим, так як позивач не був власником спірної квартири, тому заявляти позовну вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є невірним, так як майно (квартира) не вибуло з володіння позивача, оскільки позивач не був власником квартири, позивач лише має заповіт, як документ який дає йому право на успадкування спірної квартири. Тому апелянт вважає що вірним та ефективним способом захисту прав позивача є саме визнання правочину недійсним.
Явка в судове засідання
Представники сторін надали свої пояснення у судовому засіданні, інші учасники про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судовою колегією встановлено наступне.
26 липня 2018 року спадкодавець ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі №3-931, згідно якого все майно, яке належало їй заповіла мені - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 10)
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01.04.2019 року, актовий запис № 3740. (а.с. 9)
10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про вступ у спадщину за заповітом. Державним нотаріусом Михайльовою Л.І. відкрито спадкову справу №470/2019, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витяг № 56099173. (а.с. 12)
Як зазначає позивач у своєму позові та підтверджується матеріалами справи, що під час проведення нотаріусом дій, пов`язаних із збором інформації та відомостей щодо наявності будь-якого майна на праві власності померлій спадкодавцю ОСОБА_8 , з`ясувалося, що квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві власності, 02 травня 2019 року громадянкою ОСОБА_7 відчужена за договором купівлі-продажу від 02.05.2019 року (серія та номер: ННЕ233891, ННЕ233892, реєстраційний № НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В., номер запису про право власності 31393481) громадянину ОСОБА_4 . (а.с. 39-41)
Зазначені відомості підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2019 року.(а.с.38)
При цьому з`ясувалося, що квартиру АДРЕСА_1 , відчужувач ОСОБА_7 реалізувала на підставі договору довічного утримання від 19.11.2010 року № 3-2942, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за яким остання зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру. (а.с.13-14)
Разом з тим, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014р. (справа № 521/7133/14-ц) позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання – задоволено. Договір довічного утримання від 19.11.2010р., укладений між ОСОБА_8 – з однієї сторони, та ОСОБА_7 – з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Лідією Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 3-2942 – розірвано. (а.с. 17-19)
На наданій копії вищезазначеного судового рішення зазначено, що рішення суду набрало законної сили 01.12.2014р. (а.с. 19)
Постановою Одеського апеляційного суду від 22.12.2022 р. апеляційну скаргу адвоката Горбачової Наталії Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_7 , правонаступником якої є – ОСОБА_3 – залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 залишено без змін. (а.с. 172-179)
Вищезазначена постанова набрала законної сили 22.12.2022р. (а.с. 179)
Вищезазначеною постановою Одеського апеляційного суду, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2019 року залишено без задоволення заяву адвоката Горбачової Наталії Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_7 , від 30.07.2019 року про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року, що слугувало в подальшому для подання апеляційної скарги та оскарження заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014р.
ОСОБА_1 свої позовні вимоги просить суд захистити у спосіб визнання вчинено правочину (договору купівлі-продажу) недійсним з усіма наслідками недійсності правочину.
Вирішуючи вказаний спір суд першої інстанції дійшов до висновку, що задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності, не буде належним та ефективним способом захисту - заходом примусового характеру, за допомогою якого проводиться поновлення порушеного права та вплив на правопорушника. Таке рішення суду буде суперечити завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ч.ч. 1 і 2 ст. 2 ЦПК України)
У разі порушення речового права ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_8 , воно може бути поновлено лише у разі з`явлення позовної вимоги про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння, та саме такий спосіб захисту, в даному випадку буде належним та ефективним.
Проте з таким висновком не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Згідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Будь-які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса, відсутні.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення тощо.
Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 124 Конституції України, ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року та ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Як передбачено ч.4 ст.82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2014 року №521/7133/14-ц, яке набрало законної сили 01 грудня 2014 року, договір довічного утримання від 19.11.2010 року №3-2942, за яким ОСОБА_7 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, розірваний.
Таким чином, хоча відповідач ОСОБА_7 не було відомо про вказане рішення, проте вона відчужила спірну квартиру коли не була її законним власником, а тому не мала правових підстав для продажу цієї квартири, з огляду на що договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є недійсним з усіма наслідками недійсності правочину.
Згідно із частиною першою статті З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право коленої особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).
За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може
відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої, п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.
Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан.
З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами — учасниками недійсного правочину.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним.
Згідно ст.655ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 2 ст.656ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Статтею 658ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 Цивільного Кодексу України.
Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності.
Відповідно до ч. І ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
Зміст правочинів, відповідно до п.1 ст.203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України.
Так, відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України; Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується.
Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частіші третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511 св 19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
У справі, яка переглядається, з`ясовано та встановлено, що ОСОБА_7 відчужуючи спірну квартиру могла бути не обізнана про те що договір довічного утримання розірвано рішенням суду, проте її дії по відчуженню спірної квартири є протиправними, а сам договір купівлі- продажу є недійсним, оскільки передумови набуття права власності за відчужувачем ОСОБА_7 є незаконними.
У сукупності все це свідчить про мету відповідача ОСОБА_7 заволодіти чужим майном з корисливих мотивів з метою збагачення, що свідчить про недійсність цього правочину договору купівлі-продажу та порушує права позивача як спадкоємця на майно померлої власниці ОСОБА_8 ..
З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивач окрім заявленої вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, просив суд скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_4 , та вважає що така доповнююча вимога є обґрунтованою.
Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є хибними, необ`єктивними та передчасними. Суд не у повній мірі оцінив та дослідив докази наявні в матеріалах справи, а висновок суду про те що позивач обрав не ефективний спосіб захисту порушеного права є помилковим, так як позивач не був власником спірної квартири, тому заявляти позовну вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є невірним, так як майно (квартира) не вибуло з володіння позивача, оскільки позивач не був власником квартири, позивач лише має заповіт, як документ який дає йому право на успадкування спірної квартири. Тому апеляційний суд вважає що вірним та ефективним способом захисту прав позивача є саме визнання правочину недійсним.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що не той спосіб захисту не відповідає позиції ВП ВС, так як відсутня вторинність перепродажу майна і тому заявлених вимог достатньо для поновлення прав позивача, крім того позивач не є власником майна, а тому обмежений у способі захисту шляхом витребування майна.
З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою. Враховуючи приписи цивільного законодавство про те, що недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності.
Відповідно до ч. І ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
Зміст правочинів, відповідно до п.1 ст.203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України.
Так, відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Апеляційний суд враховує висновки викладені у постанові КЦС ВС від 31.10.2024 у справі №509/4936/17 щодо застосування загальних цивільно-правових норм у випадку коли правочин суперечить вимогам ЦК України та Конституції України.
Судова колегія вважає, що на момент продажу спірного майна ОСОБА_7 була позбавлена такого права судовим рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 17 вересня 2014 року яке набрало законної сили 01 грудня 2014 року, а тому вказаний правочин на момент вчинення суперечить ч.1 ст.203 ЦПК України та іншим нормативно-правовим актам, прийнятим на основі Конституції України. Виходячи з наступного судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та поновлення реєстрації права власності – задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 травня 2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , серія та номер: ННЕ233891, НОМЕР_3 , реєстраційний №, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського Нотаріального округу Гуляєвою Наталіє Василівною.
Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за громадянином ОСОБА_4 , номер запису про право власності: 31393481 від 02.05.2019, час реєстрації 13:41:53, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18211582251101, поновивши реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за померлою спадкодавецею ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, за подання позову ОСОБА_1 сплатив 768,40 та за подачу апеляційної скарги 1152,60.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 1921 гривню.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 - скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та поновлення реєстрації права власності – задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 травня 2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , серія та номер: ННЕ233891, НОМЕР_3 , реєстраційний №, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського Нотаріального округу Гуляєвою Наталіє Василівною.
Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за громадянином ОСОБА_4 , номер запису про право власності: 31393481 від 02.05.2019, час реєстрації 13:41:53, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18211582251101, поновивши реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за померлою спадкодавецею ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) сплачений судовий збір у розмірі 1921 гривню.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                        М.В. Назарова

       Ю.П. Лозко