ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
11 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 369/12118/23
 
провадження № 61-10247св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -    ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Андрєєвим Микитою Андрійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 вересня 2017 року між нею, як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, через довірену особу останньої, було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. та зареєстровано в реєстрі під номером 4870 (нотаріальний бланк НМІ 007989).
Згідно з умовами попереднього договору, продавець у строк до 30 вересня                        2018 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру                        № 4 , загальною площею 42 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0019, що знаходиться у АДРЕСА_2 , на АДРЕСА_3 . На підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 285 180 грн. Також, 30 серпня 2018 року покупцем було сплачено 33 600 грн, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів представником відповідача. Відомості у розписці вказують, що йдеться про ту саму квартиру, що і в попередньому договорі. Гроші прийняла менеджер житлового комплексу продавця - ОСОБА_3 , яка діяла від імені продавця. Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом трьох місяців.
Всупереч умов попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру, як до 30 вересня 2018 року, так і станом на день подання цього позову. Більше того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений до експлуатації до цього часу.
Крім того, всупереч умов попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу, як протягом трьох місяців, так і станом на день подання позову. При цьому, розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу її контактів не надають.
Оскільки її родина вже майже 5 років вимушена жити без власного житла, на яке вони розраховували, вважала, що підлягає відшкодуванню й завдана моральна шкода.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь: 318 780 грн боргу за попереднім договором; три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 46 223,10 грн; інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 172 778,76 грн; моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 
2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 318 780,00 грн боргу за попереднім договором та розпискою, три відсотки річних (за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня         2023 року) у розмірі 50 096,50 грн, інфляційні втрати (за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня 2023 року) у розмірі 207 394,84 грн.
Вирішено питання стягнення судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що  ОСОБА_2 не було виконано умови попереднього договору щодо продажу квартири, у зв`язку із чим порушено права позивача. Відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору. Прострочення зобов`язання розпочалось з 01 жовтня                       2018 року, а тому розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат потрібно обраховувати саме з цієї дати. З огляду на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди неправомірними діями відповідача та не зазначено у чому саме вона полягає, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 
2023 року скасовано.
Матеріали справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу передано до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа 
№ 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що господарським судам підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими та з немайновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Відтак, суд вважав, що справу слід передати до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа                          № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
При цьому, передаючи справу на розгляд до Господарського суду Київської області, суд апеляційної інстанції також навів правове обґрунтування щодо позовних вимог по суті спору.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2024 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв М. А., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно передав справу до господарського суду, оскільки справу № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 було відкрито вже після звернення ОСОБА_1 з позовною заявою у цивільній справі.
Крім того, апеляційний суд безпідставно застосував статтю 378 ЦПК України, оскільки у даному випадку не стояло питання територіальної юрисдикції, а було вирішено, що справа підсудна суду іншої юрисдикції - господарському суду.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подала.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
12 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23).
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2024 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                     статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва М. А., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною  в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та передаючи справу на розгляд господарського суду, суд апеляційної інстанції послався на вказану норму права та вказав, що у Господарському суді Київської області на розгляді перебуває справа  № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
 
При цьому, коли було відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 апеляційний суд не досліджував.
 
Висновок апеляційного суду про передачу справи до господарського суду є помилковим, виходячи з такого.
 
Рішення суду першої інстанції по суті спору у цій справі було ухвалено 26 грудня             2023 року.
 
При цьому, провадження у господарській справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 було відкрито ухвалою Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року, тобто вже після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті у справі, яка переглядається Верховним Судом.
 
Питання можливості скасування судом апеляційної/касаційної інстанції рішення та/або постанови суду за обставин, коли рішення та/або постанова були ухвалені до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, за наслідком якого було прийнято постанову від 04 листопада 2024 року у справі           № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23), у якій суд дійшов такого висновку щодо застосування відповідної норми права:
«Юрисдикція спору визначається на час відкриття провадження у справі в суді першої інстанції, тому і застосуванню підлягає процесуальне законодавство, що було чинним саме на час відкриття провадження.
 
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
 
Норми статті 7 КУзПБ регулюють питання передачі справи господарському суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, ще на стадії розгляду справи у суді першої інстанції та до ухвалення рішення суду по суті заявлених вимог.
 
Передача справи до господарського суду на підставі частини третьої статті 7 КУзПБ можлива лише на стадії розгляду справи в суді першої інстанції та до ухвалення рішення судом першої інстанції по суті заявлених вимог. Неможливо передати матеріали справи до суду іншої юрисдикції з ухваленим у ній рішенням по суті заявлених вимог.
 
Не є підставою для скасування рішень при апеляційному/касаційному перегляді з передачею справи до господарського суду відкриття провадження у справі про банкрутство, яке відбулося після ухвалення судового рішення судом першої інстанції, за винятком якщо судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.»
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, передаючи справу на розгляд господарському суду, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду питання, не дослідив, коли саме було відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність                  ОСОБА_2 , дійшовши помилкового висновку про необхідність передачі справи на розгляд господарського суду та скасування рішення районного суду з цієї підстави.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки судом апеляційної інстанції судового рішення по суті спору ухвалено не було, то суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості переглядати справу по суті, тому справу необхідно передати для продовження розгляду до апеляційного суду.
 
Розгляд справи по суті було розпочато, проте не закінчено у зв`язку з направленням її до господарського суду, то справу треба направити до апеляційного суду саме для продовження розгляду, а не на новий розгляд, як це просить заявник, тому його касаційну скаргу слід задовольнити частково.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Андрєєвим Микитою Андрійовичем, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець