КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 761/11280/24                                    Головуючий у суді першої інстанції - Притула Н.Г.
Номер провадження № 22-ц/824/14976/2024                                   Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2024 року                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Русан А.М..,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-
ВСТАНОВИВ:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просив суд встановити факт постійного проживання його діда та баби, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території, яка входила під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки та Української Держави, а саме на території села Відібір Столинської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь).
Свою заяву обґрунтовує тим, що заявник є громадянином Республіки Білорусь, на даний час проживає на території України з 2005 року, має посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , видану 15.12.2021 року та зареєстроване місце проживання в Україні, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 16 листопада 1972 року батьком заявника є ОСОБА_5 , а матір`ю є ОСОБА_6 .
Згідно із свідоцтвом про народження батька заявника серія НОМЕР_3 від 22 лютого 1947 року, батьком останнього є ОСОБА_3 , а матір`ю є ОСОБА_4 .
Відповідно, дідом заявника є ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Плотниця, Столинський район, Пинська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 06 вересня 1950 року.
Бабою заявника є ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ), яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Відібір, Столинський район, Брестська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 21 квітня 1955 року.
Інститут історії України НАН України листом від 15 червня 2023 року у відповідь на звернення заявника повідомив, що населені пункти Відібір та Плотниця Столинської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь) входили до складу Української Народної Республіки згідно з Берестейським мирним договором і Законом про поділ України на землі від 6 березня 1918 року. Згодом зазначені населені пункти перебували у складі Української Держави протягом квітня-грудня 1918 року.
Факт проживання діда та баби заявника на вказаних територіях протягом 1918 року підтверджується рядом опосередкованих доказів, які у своїй сукупності свідчать про наявність стійкого зв`язку осіб із вищевказаними територією та, відповідно, вказують на постійне проживання останніх у с. Відібір та с. Плотниця під час їхнього перебування у складі УНР та Української Держави.
Встановлення даного факту є необхідним для отримання заявником громадянства України за територіальним походженням у відповідності до статті 8 Закону України «Про громадянство України».
У зв`язку із цим заявник звернувся до суду із заявою щодо встановлення факту постійного проживання його діда та баби на території, яка на момент їх постійного проживання входила до складу Української Народної Республіки, а згодом до Української Держави, оскільки вказана обставина є обов`язковою для отримання ним громадянства України за територіальним походженням.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року  у задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 . Встановити факт постійного проживання діда та баби заявника, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на території, яка входила під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки та Української Держави, а саме на території села Відібір, Столинської волості, Пінського повіту (нині Столинського району, Брестської області, Республіки Білорусь).
 В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, спираючись лише на свідоцтва про народження діда та баби, з яких вбачається, що вони народилися на території, яка на момент їх народження не входила до складу Української Народної Республіки, Української держави, адже заявник не просив суд встановити факт народження його дідуся та бабусі на вказаних територіях.
Вважає, суд необґрунтовано встановив, що заявником не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що діда та баби в період з 06 березня 2018 року по грудень 2018 року проживали на території, яка входила до складу Української Народної Республіки та Української Держави, адже у заяві ОСОБА_1 йдеться про проживання його дідуся та бабусі на території, яка входила до складу Української Народної Республіки, Української Держави, у період з 06 березня 1918 року по грудень 1918 року.
Апелянт наголошує, що на момент 1918 року діду було близько 13 років, а бабі близько 7 років. Відповідно, неповноліття є об`єктивною причиною, яка пояснює відсутність прямих доказів, які б вказували на проживання діда та баби у період з березня по грудень 1918 року у с. Відібір та с. Плотниця.
Вважає, оскільки діда та баби народилися і уклали шлюб на одній і тій території, то вони також проживали там у проміжку між своїм народженням та укладанням шлюбу. Таким чином, сукупність опосередкованих фактів, що викладені у заяві формують узгодженість та логічний зв`язок між подіями та вказують на постійне проживання останніх на зазначених територіях протягом 1918 року, навіть за відсутності інших формальних доказів чи документів.
Більше того, апелянт наголошує, діда та баби померли на території Брестської області, а саме у м. Лунинець, яке було їх останнім місцем проживання, що підтверджується доданими свідоцтвами про їхню смерть.
Отже, взаємодія двох основних юридичних фактів, а саме народження та укладання шлюбу на одній і тій же території, а також наявність вищевказаних опосередкованих доказів у своїй сукупності є достатніми для встановлення факту постійного, нерозривного проживання діда та баби заявника у період між народженням та укладанням шлюбу (1905-1932 роки) на цих територіях.
17 вересня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - Слуговини О.В. , у якій просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Свої заперечення обґрунтовує тим, що апелянт не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що дід та баба апелянта постійно проживали на території, яка входила до складу Української Народної Республіки та Української Держави, а саме: на території села Відібір Столинської волості, Пінського повіту (нині Столинського району, Брестської області, Республіки Білорусь.)
Зазначає, що свідоцтва про народження діда та баби, свідчать про те, що села Плотниця та Відібір на 1905 та 1911 роки не входили До УНР, а згодом до Української Держави. Окрім того, свідоцтво про народження не є належним доказом, оскільки воно може лише свідчити про факт народження, але ж ніяк не про факт постійного проживання.
Щодо свідоцтва про шлюб вказує, що  дід та баба апелянта зареєстрували його ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Столин, Столиснького р-ну, Бретської обл.., проте апелянт спростовує цей доказ тим, що згідно історії м. Столин 18 квітня 1921 року за Ризьким договором ввійшло до складу Польщі, відтак даний доказ не має відношення до факту проживання діда та баби заявника на українських землях.
Щодо трудового договору, згідно якого дід апелянта з 12 серпня 1946 року по 05 лютого 1955 року працював охоронцем і прибиральником церкви у с. Відібір, Столинської волості, Пінського повіту (нині Столинського району, Брестської області, Республіки Білорусь), вказує, що у вересні 1939 року Столинський район відійшов до складу Білоруської Радянської Соціалістичної Республіки. 
Відтак вважає, усі вказані вище докази є неналежними.
При апеляційному  розгляді справи заявник у справі ОСОБА_1 та його  представник ОСОБА_2 підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення поданої заяви з врахуванням доказів поданих у вказаній справі . 
Представник зацікавленої особи - Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області Білоруцький В.М.  заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції  просив залишити без змін, посилаючись на те, що доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права  та з дотримання норм процесуального законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача  та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є громадянином Республіки Білорусь, на даний час проживає на території України, має посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , видану 15.12.2021 року.
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 (серія НОМЕР_2 від 16.11.1972 року), його батьком є ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 .
Згідно із свідоцтвом про народження батька заявника - ОСОБА_5 серія НОМЕР_3 від 22.02.1947 року, батьком останнього є ОСОБА_3 , матір`ю є ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 (дідусь ОСОБА_1 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Плотниця, Столинський район, Пінська область, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 06.09.1950 року.
ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 , бабуся ОСОБА_1 ), народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Відібір, Столинський район, Брестська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 21.04.1955 року.
Із довідки №2 від 27.01.1966 року, виданої Свято-Вознесенською церквою міста Столин, вбачається, що дідусь заявника - ОСОБА_3 з 12.08.1946 по 05.02.1955 працював охоронцем і прибиральником церкви, яка відносилася до Столинського приходу Свято-Михайлівської церкви у с. Відібір.
З відповіді Інституту історії України Національної академії наук України №123/218 від 15.06.2023 року, вбачається, що населені пункти Відібір та Плотниця Столинської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь) входили до складу Української Народної Республіки згідно з Берестейським мирним договором і Законом про поділ України на землі від 6 березня 1918 року. Згодом зазначені населені пункти перебували у складі Української Держави протягом квітня-грудня 1918 року.
Вирішуючи подану ОСОБА_1 заяву та відмовляючи у її задоволенні, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заявник не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 в період з 06 березня 2018 року по грудень 2018 року проживали на території, яка входила до складу Української Народної Республіки та Української Держави.
З наданих документів, зокрема свідоцтв про народження дідуся та бабусі вбачається, що вони народились на території, яка на момент їх народження не входила до складу Української Народної Республіки, Української Держави.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні поданої заяви відповідає з огляду на наступне.
У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.
Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України "Про громадянство України" та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції - набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.
Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а", "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Відповідно до пункту 28   вище зазначеного «Порядку …» для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Пунктом 29 даного «Порядку ..» визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
З наведеного слідує, що у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту  народження чи постійного проживання діда чи баби на території  яка входила до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави. 
Зазначене також узгоджується із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявник з метою набуття громадянства України за територіальним походженням та отримання паспорта громадянина України звернувся до суду та просив встановити факт постійного проживання його діда -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та баби - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 в період з 06 березня 2018 року по грудень 2018 року на території села Відібір Столинської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь), яка входила до складу Української Народної Республіки та Української Держави. 
На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду, зокрема,  свідоцтва про народженнядіда заявника - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Плотниця, Столинський район, Пинська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), серії НОМЕР_4 від 06 вересня 1950 року та свідоцтва про народження баби заявника - ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ), яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Відібір, Столинський район, Брестська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь),  серії НОМЕР_5 від 21 квітня 1955 року.
Крім того заявником  надано лист Інституту історії України НАН України від 15 червня 2023 року із якого вбачається, що населені пункти Відібір та Плотниця Столинської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь) входили до складу Української Народної Республіки згідно з Берестейським мирним договором і Законом про поділ України на землі від 6 березня 1918 року. Згодом зазначені населені пункти перебували у складі Української Держави протягом квітня-грудня 1918 року.
Факт проживання діда та баби заявника на вказаних територіях протягом 1918 року підтверджується рядом опосередкованих доказів, які у своїй сукупності свідчать про наявність стійкого зв`язку осіб із вищевказаними територією та, відповідно, вказують на постійне проживання останніх у с. Відібір та с. Плотниця під час їхнього перебування у складі УНР та Української Держави.
Перевіряючи доводи апелянта в частині неправильності висновків суду першої інстанції щодо не подання заявником належних та допустимих доказів  про постійне проживання діда та баби заявника на територіях, які входили до складу Української народної республіки та Української Держави, колегія суддів враховує, що належних да допустимих доказів постійного проживання діда та баби заявника на вище вказаних територіях саме у період знаходження населених пунктів с. Відібір та Плотниця Столинської волості Пінського повіту суду подано не було.  
Згідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Оскільки заявником у справі не подано суду  належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання діда заявника ОСОБА_3 ,  та баби заявника ОСОБА_4 у селі Відібір та Плотниця  Столинської волості Пінського повіту у період їх знаходження у складі Української народної республіки та Української держави, тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні поданої  ОСОБА_1 заяви.    
Посилання апелянта на неврахування судом пояснень самого ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_6 , які були допитані судом як свідки  для підтвердження вище вказаного факту  не може бути на думку колегії суддів  підставою для скасування рішення суду та задоволення  поданої ОСОБА_1 заяви, оскільки  вказані особи не були безпосередніми  очевидцями вказаних подій, та повідомили суду відомості, які їм стали відомі із інших джерел, дійсність яких неможливо перевірити.    
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 11 листопада 2024 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                            М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                              Т.Ц.Кашперська                                                                                                                  В.О.Фінагеєв