Дата документу 12.11.2024 Справа № 336/5326/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/5326/21 Головуючий у І інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/1781/24                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У липні 2021 року ТОВ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, 05.06.2018 між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання особистого кредиту №500809663. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит в сумі 105377,64 гривень з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 23%, кінцевим терміном повернення кредиту - 06.06.2023. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього – графіком погашення кредиту.
За змістом позовної заяви, позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у вказаній сумі. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 16.06.2021 має прострочену заборгованість в сумі 138992,84 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом – 103194,14 гривень; заборгованості по відсоткам – 28198,70 гривень. Розмір неустойки, нарахований відповідно до ст.549, 550 ЦК України, становить 7600 гривень. ЇЇ нарахування пов`язано з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту.
Крім того, відповідно до умов договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором. Зважаючи на невиконання ОСОБА_1 зобов`язання стосовно повернення кредиту позивач вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, заборгованості за відсотками та неустойкою.

Посилаючись на означені обставини, АТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом № 500809663 від 05.06.2018 в сумі 138 992,84 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом – 103194,14 грн; заборгованості за відсотками – 28198,70 грн, неустойки - 7600 грн, а також судові витрати в розмірі 2270 грн.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24.10.2022 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом № 500809663 від 05.06.2018, яка наявна станом на 16.06.2021, в сумі 138992,84 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом – 103194,14 грн; заборгованості по відсоткам – 28198,70 грн, неустойки - 7600 грн, а також стягнуто судові витрати в розмірі 2270 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2023 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2022 скасовано.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2023 залучено до участі у справі АТ «Сенс Банк» як правонаступника позивача - АТ «Альфа-Банк».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за договором №500809663 від 05.06.2018, що існує станом на 16.06.2021, в сумі 138992,84 гривні, яка складається з: заборгованості за кредитом - 103194,14 гривні, заборгованості за процентами - 28198,70 гривень, штрафу - 7600 гривень, а також стягнуто судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2270 гривень.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року та прийняти нову постанову про залишення позову без задоволення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до позовної заяви додано копії документів неналежної якості всупереч вимог ДСТУ 4163-2003. Сама позовна заява не містить «відповідей на істотні питання: де саме (відсутня вказівка на місто укладання), коли саме (відсутня вказівка на дату укладання) укладена так звана угода про надання «особистого» кредиту № 500809663. Зі вступної частки угоди про надання «особистого» кредиту № 500809663 вбачається, що остання укладається з гідно з умовами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, в дійсності укладений відповідачкою ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк»…». На думку скаржниці, матеріали справи не містять доказів на підтвердження погашення банком заборгованості ОСОБА_1 за первісним кредитом, наданим ПАТ «Альфа-Банк» (№500641488 від 16.01.2018). Крім того, здійснюючи оплату кредиту, ОСОБА_1 вважала, що ці платежі враховуються саме за первісним кредитним договором.
Скаржниця також зазначала, що банк не надав доказів на підтвердження дій, спрямованих на обов`язкове досудове врегулювання спору щодо стягнення заборгованості за споживчим кредитом, а паперовий документ «Акцепт пропозиції... від 05.06.2018 (а.с. 10-11), в якому відсутня вказівка на посадову особу, на її повноваження, реквізити довіреності, з підписом невідомої особи та печаткою, - не можна вважати Акцептом пропозиції укласти договір (оферти) в розумінні ст.641, 642 ЦК України.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» заперечує проти її доводів, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення – залишити без змін.
08 листопада 2024 року до суду надійшла заява представника АТ «Сенс Банк» Ременюк Т.О. про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Уткін О.Є. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні позову.
АТ «Сенс Банк» всудове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 24), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, враховуючи заяву представника банку про розгляд справи за його відсутності, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності АТ «Сенс Банк».
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з презумпції правомірності та чинності правочину у формі акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №500809663 від 05.06.2018, підписаної ОСОБА_1 , яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, натомість відповідач не спростувала обставин отримання та використання кредитних коштів та розміру заборгованості, зазначеного в наданому позивачем розрахунку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну назви АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», на підтвердження чого у справі міститься витяг з державного реєстру банків АТ «Сенс Банк» від 02.12.2022, досліджений судом. У матеріалах справи також наявний статут АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Альфа-Банк» (п.1.2 загальних положень).
05.06.2018 ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з пропозицією укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, а саме Офертою на укладання угоди про надання кредиту №500809663 на умовах продукту «рефінансування беззаставних кредитів».
Оферта містить паспортні дані клієнта банку - ОСОБА_1 . Сума кредиту – 105377,64 гривень (п.1), процентна ставка за користування кредитом – 23% (п.2), тип – фіксована, дата остаточного повернення кредиту – 06.06.2023 (п.4). П. 5 оферти клієнт банку пропонує надання їй кредиту для повернення заборгованості за кредитним договором №500641488 від 16.01.2018 шляхом безготівкового перерахування на вказаний рахунок позичальника у ПАТ «Альфа-Банк» у сумі 105377,64 гривень.
Згідно з п.5.1 позичальник ОСОБА_1 пропонує днем надання кредиту вважати день списання кредитних коштів з позичкового рахунку банку з метою їх подальшого зарахування на рахунки, що вказані у п.5 оферти.
За змістом п.7 позичальник також пропонує визначені платежі з повернення кредиту здійснювати щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених Угодою про надання кредиту та відповідно до Графіку платежів (додатку №1 до оферти).
Крім того, у п.10 оферти позичальник пропонує всі відносини із банком врегулювати договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», що затверджений розпорядженням банку із усіма змінами, доповненнями та додатками до нього, що укладений між ОСОБА_1 та банком, розміщений на сайті банку. Умови угоди про надання кредиту для ОСОБА_1 є повністю зрозумілими. 
Судом встановлено, що сплата штрафу запропонована ОСОБА_1 у п.11 оферти у сумі 100 гривень за кожне допущене прострочення платежу у випадку акцептування оферти, зокрема, у випадку повного або часткового прострочення повернення кредиту та / або сплати процентів за користування ним та / або комісій, та якщо прострочення платежу триває від 1 до 4 календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. У разі тривалості прострочення більше 5 календарних днів додатково пропонується сума штрафу у розмірі 300 гривень у тих самих випадках.
У п.12 ОСОБА_1 підтвердила своє ознайомлення із умовами надання кредиту, нормами Закону України «Про захист прав споживачів», умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». 
Відповідно до п.15 оферти, угода про надання кредиту вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та перерахування банком кредитних коштів за вказаними вище реквізитами (у п.5 оферти). Проставляння підпису позичальника, яким засвідчено оферту, стороною відповідача визнається.
Зміст оферти на умовах, запропонованих позичальником, повністю відображений в акцепті пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту №500809663 від 05.06.2018, дослідженому судом, а саме всі істотні умови договору.
Згідно з п.13 акцепту, оферта на укладання угоди про надання особистого кредиту та акцепт пропозиції складають єдиний документ – Угоду про надання особистого кредиту, яка вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та перерахування банком кредитних коштів за вказаними реквізитами (у п.5 акцепту).
Додаток до Угоди №1, засвідчений підписами сторін, також містить усі істотні умови угоди, що відповідні за змістом як оферті, так і акцепту, крім того, у ньому розміщений узгоджений сторонами графік платежів (ануїтетних), які має вносити позичальник на виконання своїх зобов`язань за договором.
Судом також досліджено анкету-заяву ОСОБА_1 від 05.06.2018 з її підписом, що засвідчує ознайомлення з умовами кредитування та засвідчену ОСОБА_1 копію паспорту.
За змістом цієї анкети-заяви позичальниця своїм підписом підтвердила, зокрема, свою згоду на право банку на дострокове звернення до суду з метою стягнення усіх складових заборгованості в разі неможливості здійснення нею платежу чи виконання інших умов угоди (п.2.1.11).
Таким чином, відповідно до умов договору, відповідач зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього – графіком погашення кредиту. У разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором.
Суд першої інстанції встановив, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у визначений сторонами спосіб. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 16.06.2021 має прострочену заборгованість в сумі 138992,84 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом – 103194,14 гривень; заборгованості за відсотками – 28198,70 гривень. Розмір неустойки (штрафу) становить 7600 гривень. 
З розрахунку заборгованості суд першої інстанції встановив, що останній платіж позичальниця здійснила 17.01.2020, заборгованість зі сплати платежів відповідно до умов договору вперше виникла з 06.07.2018, нарахування за договором припинені з 25.08.2020. Штрафи за невиконання умов кредитного договору нараховувались з 06.08.2018 в сумі 400 гривень щомісячно до 06.02.2020, окрім двох місяців. Розрахунок заборгованості свідчить про те, що у зазначені періоди нарахування штрафів позичальником допущено порушення умов договору щодо строків та сум повернення кредиту (тіла та процентів за користування кредитними коштами).
Випискою з особового рахунку від 14.11.2023 підтверджено зарахування кредиту на рахунок ОСОБА_1 саме 06.06.2018, який відповідає зазначеному у оферті та акцепті (№29094500641488). Вказане зарахування видно також з розрахунку заборгованості за договором №500641488 (кредит наданий 16.01.2018), відповідно до якого заборгованість після зарахування коштів 06.06.2018 за цим договором у ОСОБА_1 відсутня. 
Виписка з особового рахунку від 26.02.2024 за період з 16.01.2018 до 06.06.2018 (рахунок № НОМЕР_1 ) містить зазначення док.№20962 від 06.06.2018, що свідчить про перерахування банком коштів у сумі 105377,64 гривень та їх зарахування на рахунок позичальника у вказану дату за кредитним договором № 500641488 від 16.01.2018 (передостанній та останній аркуші виписки).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року у справі № 179/2192/19 (провадження № 61-3903св23) зазначено: «у постанові Великої ПалатиВерховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14- 144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами».
Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджено і не заперечувала сама ОСОБА_1 , що вона підписала Оферту про надання особистого кредиту № 500809663, погодившись з умовами надання кредитних коштів, певний час сплачувала кошти на погашення заборгованості, що свідчить про визнання умов кредитування.
Доводи апеляційної скарги про те, що скаржниця, здійснюючи наступні платежі за іншим договором, думала, що вносить їх за Офертою від 05.06.2021, не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи, оскільки в ній містяться докази перерахунку банком узгодженої суми коштів, призначених для погашення кредиту за договором №500641488 від 16.01.2018. 
В обґрунтування позовних вимог відсутні посилання на положення договору про комплексне банківське обслуговування, розміщеного в інтернет-мережі, натомість банк посилається виключно на положення Угоди про надання кредиту, яку складають оферта, підписана власноруч ОСОБА_1 , акцепт та додаток №1, що містяться в матеріалах справи, і є належними доказами в розумінні процесуального закону, яких відповідач не спростувала, як не спростувала і розміру заборгованості, пред`явленого банком до стягнення, власного контррозрахунку не надала.
Доводи апеляційної скарги про неналежну якість копій документів, доданих до позовної заяви та їх невідповідність нормам ДСТУ 4163-2003, колегія суддів не приймає, оскільки вимоги ДСТУ не розповсюджуються на процесуальні документи. Якість копій є достатньою та такою, що дозволила суду повною мірою дослідити письмові докази, що ретельно зробив суд першої інстанції. Колегія суддів погоджується з такою оцінкою.
Твердження скаржниці про несправедливість певних умов договору є суб`єктивними і не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки матеріали справи не містить доказів звернення ОСОБА_1  до банку з питанням щодо недійсності чи нікчемності таких положень договору, навпаки – вона підписала і погодилась з усіма істотними умовами кредитування, прострочену суму заборгованості за якими просить стягнути банк, ненадала до суду жодних доказів звернення до банку з заявою про відмову від договору чи про заперечення його умов.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц, відповідно до якого звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором, колегія суддів не приймає, оскільки обставини цієї справи не є подібними обставинам справи, що переглядається, адже у цій справі банк звернувся до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості за договором, а не про дострокове стягнення коштів.
Так, матеріалами справи підтверджено, що починаючи з 07.08.2018 (час виходу ОСОБА_1  на прострочення у зв`язку з припиненням своєчасних платежів за договором) вся її заборгованість перейшла в категорію простроченої, яка і є предметом позову в цій справі. З розрахунку заборгованості видно, що починаючи з 06.09.2020 банк припинив нарахування відсотків та тіла кредиту. Тому, висновки на які посилається скаржниця, не можуть бути застосовані в цій конкретній справі, оскільки в ній мова йде не про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, а тільки простроченої.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 21 листопада 2024 року.

Головуючий: 

Судді: