ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2024 року	Львів	Справа № 260/1375/24 пров. № А/857/15834/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Матковської З.М., Ніколіна В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року (головуючий суддя: Дору Ю.Ю., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, –
встановив:
ОСОБА_1 , 11.03.2024 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України) «Про особовий склад» від 12 лютого 2024 року № 150 - ОС в частині призупинення військової служби солдату ОСОБА_1 призваному на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, інспектору прикордонної служби 3-ої категорії - номеру обслуги другої групи автоматичних гранатометів станкових гранатометного відділення четвертої прикордонної комендатури швидкого реагування;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної, прикордонної служби України) здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення, здійсни продовольче та речове забезпечення солдату ОСОБА_1 та інші види забезпечення у повному обсязі за час призупинення військової служби, згідно Постанови КМУ від 10 серпня 2017 рок № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового, начальницького складу та деяких інших осіб», Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом МВС України від 25.06.2018 року № 558, Наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.01.2024 року № 22-ОС «Про грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України у лютому - грудні 2024 року».
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити позивачу винагороду, як військовослужбовцю, який приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за час призупинення військової служби на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницькою складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Обґрунтовує позов тим, що отримавши 12.02.2024 від відповідача під особистий розпис про ознайомлення наказ № 150-ОС від 12.02.2024, позивачем було встановлено, що цим наказом його було оголошено таким, що самовільно залишив місце несення служби з 11.01.20024 та призупинено грошове, продовольче, речове та інші види забезпечення.
Однак, позивач зазначає, що цей наказ не відповідає дійсним обставинам справи, спростовується документообігом в/ч НОМЕР_1 по особовому складу, при необхідності показами свідків, що може підтвердити перебування солдата ОСОБА_1 у розпорядженні військової частин НОМЕР_1 . Зокрема у період як до 11 січня, так і з 11 січня по 12 лютого 2024 року. Тому вважає, що цей наказ слід визнати протиправним та скасувати.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке є необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Згідно п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі, зокрема, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні та те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону № 44-ОС від 12.03.2023, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення (П-070909), а також зарахован наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.03.2023 № 294-ОС у розпорядження начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України з 12.03.2023.
Листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 № 32/8130-23-вих від 10.11.2023 повідомлено керівника Харківської спеціалізованої прокуратури у оборонній сфері Східного регіону ОСОБА_3 , що близько 18:00 07.11.2023 заступником начальника першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (типу С) лейтенантом ОСОБА_4 , під час перевірки місць тимчасового проживання особового складу третього відділу прикордонної служби третьої прикордонної комендатури швидкого реагування в населеному пункті Борова, Ізюмського району Харківської області було встановлено факт відсутності солдата ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За результатами проведеного службового розслідування згідно висновку службового розслідування № 44/459/23-Вн від 23.11.2023 затвердженого начальником НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону полковником ОСОБА_5 встановлено факт відсутності з 07.11.2023 року позивача за місцем тимчасового проживання.
Листом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону полковника ОСОБА_2 № 32/8824-23-Вих від 27.11.2023 направлено на адресу керівника Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві Дениса Маньковського матеріали службового розслідування для прийняття правового рішення відносно військовослужбовця НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону солдата ОСОБА_1 .
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.01.2024 внесено відомості про кримінальне провадження № 62024170020000194 за ч. 4 ст.408 КК України щодо військовослужбовця – інспектора прикордонної служби 2-ої категорії механіка-водія 3 відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_4 прикордонної застави 3 відділу прикордонної служби НОМЕР_5 прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2024 року № 150 - ОС призупинено військову службу солдата ОСОБА_1 та звільнено з посади з 11 січня 2024 року. Виплату грошового та здійснення продовольчого, речового та інших видів забезпечення призупинено. Підстава: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.01.2024 № 62024240010000194 за частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України «Дезертирство».
Відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 564-ОС від 03.05.2024 внесено зміни до наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2024 року № 150 – ОС, відповідно до якого призупинено військову службу солдату ОСОБА_1 та звільнено з посади з 11 січня 2024 року. Виплату грошового та здійснення продовольчого, речового та інших видів забезпечення призупинено. Підстава: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.01.2024 № 62024170020000194 за частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України «Дезертирство».
Позивач вважає, що наказ начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (командира військової частини НОМЕР_6 ) від 12 лютого 2024 року № 150 – ОС є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з цим звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки імперативною нормою, зокрема,  пунктом 48-2 Положення № 1115/2009 визначено, що військова служба для військовослужбовців призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а тому оскаржуваний наказ начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2024 року № 150 – ОС, яким призупинено військову службу солдату ОСОБА_1 та звільнено з посади з 11 січня 2024 року винесений правомірно та скасуванню не підлягає.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, яке затверджено Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009 (далі - Положення), визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
В особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період (п. 305 Положення).
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут).
Згідно з преамбулою якого, цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Дія цього Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Аналіз наведених норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що Дисциплінарний статут поширює свою дію на військовослужбовців Держприкордонслужби.
Військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України (ст. 1 Дисциплінарного статуту).
Статтею 2 Дисциплінарного статуту встановлено, що військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (ст. 4 Дисциплінарного статуту).
Як встановлено ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення .
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
Згідно ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ст. 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що за результатами проведеного службового розслідування, згідно висновку службового розслідування № 44/459/23-Вн від 23.11.2023 затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено факт відсутності з 07.11.2023 ОСОБА_1 за місцем тимчасового проживання.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що цей висновок службового розслідування є чинним, оскільки доказів зворотнього сторонами не надано.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
З ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII кореспондується з п. п. 48-1-48-5 Положення № 1115/2009, для військовослужбовців, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місця служби, дезертирували із Держприкордонслужби або добровільно здалися в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для військовослужбовців призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються, про що видається наказ начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходив службу.
Звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яких призупинено, здійснюється наказами по особовому складу посадових осіб, зазначених у пункті 89 цього Положення.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до загальної чисельності Держприкордонслужби.
Аналіз наведених норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що для військовослужбовців Держприкордонслужби, які самовільно залишили місця служби, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення. Крім цього, таким військовослужбовцям виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення призупиняються, про що видається наказ начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходив службу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що листом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону полковника ОСОБА_2 № 32/8824-23-Вих від 27.11.2023 направлено на адресу керівника Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві Дениса Маньковського матеріали службового розслідування для прийняття правового рішення відносно військовослужбовця НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону солдата ОСОБА_1 .
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.01.2024 внесено відомості про кримінальне провадження № 62024170020000194 за ч. 4 ст. 408 КК України про те, що військовослужбовець – інспектор прикордонної служби 2-ої категорії маханік-водій 3 відділення інспекторів прикордонної служби 1 прикордонної застави 3 відділу прикордонної служби НОМЕР_5 прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У подальшому, наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2024 року № 150-ОС призупинено військову службу солдату ОСОБА_1 та звільнено з посади з 11 січня 2024 року. Виплату грошового та здійснення продовольчого, речового та інших видів забезпечення призупинено. Підстава: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.01.2024 № 62024240010000194 за частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України «Дезертирство».
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає, що висновок суду першої інстанції про законність оскаржуваного наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 лютого 2024 року № 150 є правильним. Оскільки ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII та п. 48-2 Положення № 1115/2009 передбачено, що військова служба для військовослужбовців призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення.
Стосовно покликання позивача в апеляційній скарзі, що солдат ОСОБА_1 продовжував проходження військової служби після службового розслідування, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 № 130 від 09.01.2024, згідно якої позивач дійсно проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України) з 12.12.2023 по теперішній час, що на думку апелянта свідчить про протиправність наказу, то суд апеляційної інстанції не бере таке до увагу. 
Оскільки, ця довідка видана 09.01.2024, тобто до внесення (11.01.2024) відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 62024240010000194 за частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України «Дезертирство» щодо інспектора прикордонної служби 2-ої категорії маханіка-водія 3 відділення інспекторів прикордонної служби 1 прикордонної застави 3 відділу прикордонної служби НОМЕР_5 прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо позовних вимог здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення, та нарахувати та виплатити позивачу винагороду, як військовослужбовцю, який приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, то суд апеляційної інстанції вважає, що такі задоволенню не підлягають Оскільки, такі є похідними від вимог про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 12 лютого 2024 року № 150-ОС, натомість, за наслідками розгляду цієї справи, судом апеляційної інстанції встановлено правомірність оскаржуваного наказу. 
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в апеляційній скарзі позивач покликається на те, що враховуючи концептуальні розбіжності судового процесу щодо викладення фактичних обставин справи, позивач подавав до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи для заслуховування усних пояснень, однак, судом першої інстанції залишено поза увагою таке клопотання, оскільки не надав йому жодної правової оцінки.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, крім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження, які визначено ч. 4 ст. 12 КАС України, ч. 4 ст. 257 КАС України.
Натомість, суд апеляційної інстанції зауважує, що розглядувана справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження, у розумінні ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч. ч. 5-8 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 317 КАС України, визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що не зважаючи на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, однак вказана обставина не призвела до неправильного вирішення справи по суті.
Крім цього, не розгляд клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, в розумінні ч. 3 ст. 317 КАС України, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, а тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до приписів ст. 139 КАС України, підстави для стягнення судових витрат відсутні. 
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі № 260/1375/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. В. Ніколін