КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                            Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/16576/2024                
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                           Справа № 759/17373/23
 
05 грудня 2024року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -  адвоката Юрова Володимира Петровича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стабровська Оксана Анатоліївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності, -
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. 24.04.2019 року, реєстровий № 522 та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказану квартиру в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що після смерті дружини ОСОБА_5 , він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\2 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншу частину квартири успадкував відповідач -  син дружини від попереднього шлюбу. Після смерті ОСОБА_5 , позивач важко переживав її втрату. Моральну підтримку йому надавала донька відповідача - ОСОБА_6 , яка часто приходила до нього, казала, що буде його доглядати, надавати моральну та фінансову допомогу, а також запропонувала укласти заповіт чи спадковий договір на вищевказану частину нерухомого майна.
24.04.2019 року позивач та ОСОБА_6 поїхали до нотаріуса, де остання попросила підписати документ, зазначивши, що це спадковий договір та повідомила, що після його смерті частина квартири перейде до неї, однак зазначила, що це лише формальність. Нотаріус про сутність угоди, правові наслідки позивачу жодної інформації не надав. Він, будучи людиною похилого віку, маючи наявні за життя хвороби, не в повній мірі розуміючи сутність відповідних угод, довіряючи онуці, не читаючи документ, підписав його. При цьому, примірник підписаного документу йому надано не було. 
Після спливу кількох місяців відношення ОСОБА_6 до нього погіршилось, остання перестала його провідувати, на дзвінки не відповідала, жодної фінансової, моральної підтримки не надавала. Згодом він дізнався, що онука поїхала на постійне місце проживання до Америки. У липні 2023 року йому подзвонила невідома жінка, яка повідомила, що вона від його онуки і що позивачу необхідно звільнити квартиру, оскільки майно буде продаватися. Через декілька днів невідома жінка прийшла до нього додому, передала копію договору купівлі-продажу належної йому частини квартири від 24.04.2019 року, покупцем якої є ОСОБА_2 . 
Позивач зазначає, що з відповідачем жодних перемовин щодо продажу частини квартири не вів, грошових коштів від продажу житла не отримував, з моменту укладення спірного договору від 24.04.2019 року він безперешкодно користувався своєю частиною квартири, сплачував комунальні платежі. На думку позивача, відповідач та онука увійшли до нього в довіру, скориставшись юридичною необізнаністю, шляхом обману, шахрайським шляхом заволоділи його майном.
Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити заявлені ним вимоги.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стабровська О. А.,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстав, передбачених статтею 230 ЦК України для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 05 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Юров В. П. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані всі фактичні  обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
За своєю правовою природою, обставини укладення оспорюваного правочину виглядали як укладання спадкового договору, питання надання відповідачу у власність належної позивачу частки майна взагалі не обговорювалося, з ОСОБА_2 позивач не бачився тривалий час, останній взагалі не цікавився його життям. Всі обговорення з приводу укладення договору відбувалися виключно з ОСОБА_3 , яка фактично скористалася похилим віком позивача, його довірою та юридичною необізнаністю, шляхом обману, за попередньою домовленістю з нотаріусом Стабровською О.А. змусила позивача підписати договір купівлі-продажу, який не відповідав його внутрішній волі. Документами, які готувалися для укладання угоди у нотаріуса позивач не цікавився, оскільки на той час повністю довіряв ОСОБА_3 . 
Укладення оспорюваного договору було вчинено на вкрай невигідних для позивача умовах, оскільки спірне нерухоме майно було його єдиним житлом, іншого житла у власності, яке б відповідало нормам для проживання у нього не було.
21 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Назаренко Ірини Сергіївни надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник  просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 адвокат Юров Володимир Петрович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Також в судове засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Назаренко Ірина Сергіївна, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі не з`явившихся сторін. 
Окрім того, 17 жовтня 2024 року від приватного нотаріуса Стабровської Оксани Анатоліївни надійшла заява в якій вона просила розглядати справу за її відсутності. Проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.10.2016 року ОСОБА_1 на праві власності належала частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,0 кв. м, житловою площею 13,0 кв. м. 
24.04.2019 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності від 16.04.2019 року діяв ОСОБА_4 , уклали договір купівлі-продажу частини квартири, відповідно до пункту 1 якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність частину квартири АДРЕСА_1 , і сплатив за нього певну грошову суму.
Відповідно до пункту 3 договору, за домовленістю сторін продаж зазначеної квартири здійснюється за 300 000,00 грн. Зазначена ціна повністю відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною, її зміна після укладення не допускається. Гроші в сумі 300 000 грн сплачені представником покупця та отримані продавцем до підписання цього договору у національній грошовій одиниці. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Продавець заявляє, що цей договір не вчиняється під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, не вигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац другий частини першої статті 229 ЦК України).
            У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 зазначено, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. 
Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до статті 230 ЦК України (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведене, установивши, що позивачем не доведено, що відповідач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу частини квартири.
Посилання заявника на те, що спірна частина  нерухомого майна, а саме однокімнатної квартири  АДРЕСА_1 , загальною площею 29,0 кв. м, житловою площею 13,0 кв. м є єдиним житлом позивача не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не можуть бути самодостатніми підставами для визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі статті 230 ЦК України. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційні й скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 -  адвоката Юрова Володимира Петровича залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року

Головуючий:                                              Судді: