П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
04 грудня 2024 року                                                                                         м. Київ
Справа № 752/1095/21
Провадження: № 22-ц/824/14621/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Мережко М. В.,Нежури В. А.,
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Іванчихіна Сергія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ольшевської І. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Тетяна Іванівна, про стягнення заборгованості,
 
                у с т а н о в и в:
 
            У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору позики від 24.06.2016рокувона надала відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 7 464 000 грн зі строком повернення позики до 31.12.2017 року. Проте, відповідач у встановлені строки борг не повернув, з огляду на що утворилась заборгованість, на яку нараховано 3% річних та інфляційні витрати на підставі ст. 625 ЦКУкраїни. На підставі викладеного, просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 8 884 511,81 грн, яка складається з основної суми боргу в розмірі 7 464 000 грн., інфляційні втрати в сумі 1 007 640,14 грн, 3% річних у розмірі 412 871,67 грн, а також стягнути з відповідача суму судового збору.
            Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  заборгованість за договором позики в розмірі 7464000 грн, 3% річних у розмірі 412 871,67 грн, інфляційні витрати в розмірі 1007640,14 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь   ОСОБА_2  10510 грн судового збору.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Іванчихін С. І. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом неповно встановлено обставини у справі, а саме, судом не враховано правові висновки про те, що саме підписання сторонами договору без передання грошей або речей не породжує у майбутньому обов`язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. При цьому, відмічає, що п. 2. договору позики не містить ні дати, ні місця отримання коштів, тобто, не містить відповідних відомостей, які підтверджують факт отримання коштів. Також відмічає, що суд  не взяв до уваги відсутність факту підтвердження розрахунків у безготівковій формі, та не встановив той факт, що стягнення коштів з відповідача є притягненням до подвійної відповідальності, оскільки ОСОБА_2 вже було вчинено дії, спрямовані на стягнення коштів, шляхом вчинення виконавчих написів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Софіщенко В. А. в інтересах ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважав необґрунтованими, зазначив, що обставини, на які посилається скаржник, вже були предметом розгляду в інших справах, та яким судами вже надана відповідна оцінка. Окрім того, критично ставиться до доводів скаржника щодо неотримання останнім коштів, з огляду на те, що умовами договору чітко передбачено факт отримання коштів ОСОБА_1 . Відмічає, що виконавчі написи, на які посилається скаржник, є зупиненими, проте, захист кредитором свого порушеного права шляхом звернення до суду не є подвійним стягненням заборгованості.
В судовому засіданні адвокат Іванчихін С. І. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній підстав.
Адвокат Софіщенко В. А. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі, вважав їх необґрунтованими.
Приватний нотаріус Сексістова Т. І. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,24.06.2016 року між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, був укладений договір позики (далі по тексту - договір), за умовами якого позичальник позичив у позикодавця 7 464 000 грн., що еквівалентом 300 000  доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України (24,88 грн. = 1 дол. США), встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 7 464 000 грн, що є еквівалентом 300 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України (24,88 грн. = 1 дол. США), встановленим на момент укладення даного договору, не пізніше ніж 31.12.2016 року. Процентна ставка за користування позикою за домовленістю сторін відсутня.
Вказаний договір позики посвідчений 24.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т. І., зареєстрований у реєстрі за №819.
Згідно з п. 2 договору сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.
Пунктами 4 та 6 договору позики визначено, що позичальник зобов`язується повернути готівкою позичені кошти у строк до 31.12.2016 року.
Повернення грошей має здійснюватися в місті Києві.
Згідно з п. 8 договору якщо позичальник не поверне позичені ним гроші у строк, визначений у договорі, він зобов`язаний сплатити позикодавцю грошову сумі згідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
29.12.2016 року позивач та відповідач уклали договір про внесення змін №1 до договору позики. Договір про внесення змін №1 посвідчений 29.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., зареєстровано в реєстрі за №1692.
Згідно договору про внесення змін №1 сторони досягли спільної згоди внести зміни до п. 1, п. 4. договору позики, виклали вказані пункти в новій редакції, вказавши, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти не пізніше ніж 31.12.2017 року.
Зі змісту тексту договору, відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 7 464 000  грн, до моменту підписання даного договору в повному обсязі.
При цьому, своє зобов`язання щодо повернення позики до 31.12.2017 року відповідач не виконав, з огляду на що у відповідача рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 7 464 000 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не спростовано наявності в нього заборгованості перед позивачем за договором позики від 24.06.2016 року, не надано доказів повернення боргу. За таких обставин, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума боргу за договором позики в розмірі 7 464 000 грн. Окрім того, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, за таких обставин підлягає стягненню з відповідача 3 % річних у розмірі 412 871,67 грн, а також сума інфляційних витрат - 1 007 640,14 грн.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції з  урахуванням вказівок Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                  № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження                   № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження                           № 61-20376св18,від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження                    №61-42076св18, та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, провадження                    № 61-47793св18.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У даній справі відповідачем не спростовано факт підписання ним договору позики від 24.06.2016 року а також договорів про внесення змін до договору позики, та отримання грошових коштів, більш того, зі змісту п. 2 договору убачається, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору у повному обсязі. Даний факт також встановлений й Верховним Судом у постанові №757/19063/20 від 23.12.2022 року, що в свою чергу спростовує доводи скаржника про неотримання грошових коштів.
За таких підстав, у зв`язку з невиконаним відповідачем зобов`язанням за умовами договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 7 464 000  грн.
У зв`язку з порушенням грошовогозобов`язання відповідачем, упозивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018р. у справі №361/7939/15-ц.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).
Згідно розрахунку позивача сума 3% річних складає 412 871,67 грн, сума інфляційних витрат - 1 007 640,14 грн.
Контррозрахунку сум 3% річних та інфляційних витрат відповідач суду не надав, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 3% річних 412 871,67 грн та суми інфляційних витрат у розмірі 1 007 640,14 грн.
Колегія суддів відмічає, що подання апеляційної скарги ОСОБА_1 зводиться до штучно створених обставин, з метою затягування належного виконання зобов`язання, що ставить під сумнів добросовісність його дій, оскільки відповідачем заперечується факт отримання грошових коштів з різних підстав.
За викладених підстав не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо необхідності дотримання вимог Постанови правління Національного Банку України від 06.06.2013 №210, що встановлює граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договором купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 50 000 грн, оскільки при укладенні правочину щодо змісту та суми позики сторони дійшли згоди та своїх заперечень, зауважень, доповнень або суперечностей не зазначили. Більш того, сторони надали свої запевнення в належному виконанні умов укладеного договору щодо передачі грошових коштів, саме у розмірі, визначеному п. 1 договору.
Доводи скаржника щодо подвійної відповідальності боржника також не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Так, виконавчі написи, на які посилається скаржник, є предметом судового розгляду в іншій цивільній справі №757/4853/20-ц.
Окрім того, у вищевказаному судовому провадженні, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову  та зупинено стягнення за виконавчими написами до моменту ухвалення у справі судового рішення. 
Станом на день перегляду апеляційної скарги рішення у справі не ухвалено.
Поряд з цим, колегія суддів відмічає й про те, що застосування кредитором іншого законного захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду у справі №921/107/15від 18.09.2018 року.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Іванчихіна Сергія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року залишенню без змін.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Іванчихіна Сергія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

 
 
Судді                                                                                                         М. В. Мережко

 
 
                                                                                                                   В. А. Нежура