УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 127/32667/24
провадження № 61-15962ск24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання недійсним паспорта громадянина України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління ДМС у Вінницькій області про визнання недійсним паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 20 травня 2019 року органом 0511 на ім`я ОСОБА_2 .
Вінницький міський суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. Роз`яснив позивачу, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що спір у вказаній справі є публічно-правовим та підпадає під юрисдикцію адміністративного суду, оскільки стосується спору фізичної особи з суб`єктом владних повноважень, предметом якого є перевірка законності дій та рішень чи бездіяльності такого органу, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій стосовно видачі паспорта громадянина України.
01 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Павлюк С. М., через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому необґрунтовано відмовили у відкритті провадження у справі. Позовні вимоги у справі заявлено не у формі визнання рішень, дій і бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними, а у формі визнання паспорту недійсним. І це є способом захисту цивільних прав та інтересів, який не передбачений КАС України. Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Для вирішення даного спору по суті необхідним є також дослідження питання наявності або відсутності порушеного права або інтересу позивача у справі, який не є безпосереднім учасником відносин із Управлінням Державної міграційної служби у Вінницькій області. Відтак, спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач не мав публічно-правових відносин саме з позивачем, спадкодавцем особи, на ім`я якої оформлено паспортний документ. Порушення своїх прав заявник вбачає у наслідках, спричинених оформленням недійсного паспорта особі, внаслідок того, що не відповідна особа проставляла підписи на документах необхідних для такого оформлення. Ці наслідки призвели до зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або принаймні характер пов`язаний з реалізацією майнових інтересів позивача, як спадкоємця. Оцінка цій обставині має надаватись судом в ході розгляду справи по суті, а не на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, як вважає суд апеляційної інстанції. Усунення перешкод у здійсненні спадкових прав позивача залежить від вирішення судом відповідно до норм чинного законодавства питання про правомірність видачі паспортного документа на підставі заяв, бланків тощо, у яких особа, якій формально видано паспорт, підписів не ставила. З огляду на наведене, такий спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Судові рішення заявник оскаржує на підставі частини шостої 
статті 411 ЦПК України.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У справі, що переглядається, позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним паспорта громадянина України, виданого в травні 2019 року на ім`я ОСОБА_2 , посилаючись на те, що остання такий паспорт не отримувала. В подальшому зазначений паспорт було використано для видачі довіреності від її імені, яка в свою чергу стала підставою її представництва сином при укладенні договору купівлі-продажу будинку, який оспорюється нею в судовому порядку. Зазначене на думку заявника свідчить про цивільно-правовий характер спору і його виникнення зі спадкових правовідносин.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» паспорт громадянина України є одним із документів, що підтверджують громадянство України.
Пунктами 1, 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ (в редакції Постанови Верховної Ради України від 02 вересня 1993 року № 3423-ХІІ) встановлено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі - Порядок).
Відповідно до пунктів 108, 110, 111, 115-116 Порядку паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується в разі: 1) якщо він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта, у тому числі у зв`язку із зміною написання латинськими літерами складових імені "прізвище", "ім`я" у документах, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України (крім додаткової змінної інформації); 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до нього; 
3) непридатності для подальшого використання; 4) припинення громадянства України або скасування рішення про громадянство України; 5) коли його заявлено як втрачений або викрадений та подано заяву-анкету про оформлення нового паспорта; 6) смерті особи, на ім`я якої його було оформлено; 7) закінчення строку його дії або прийняття рішення про оформлення паспорта у зв`язку з обміном до закінчення строку його дії; 8) оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року з порушенням вимог законодавства; 9) неотримання його заявником протягом двох років, а у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 97 цього Порядку, - протягом трьох років.
Недійсні паспорти анулюються шляхом пробивання двох отворів наскрізь на кожному аркуші, обкладинці документа у формі книжечки або в машинозчитуваній зоні документа у формі картки, після чого знищуються.
Недійсний паспорт, зданий для обміну, зберігається в територіальному органі/територіальному підрозділі ДМС, уповноваженого суб`єкта до прийняття рішення про оформлення нового паспорта.
Паспорти знищує територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, який прийняв рішення про визнання їх недійсними або здійснив їх вилучення, а за кордоном - закордонна дипломатична установа.
Рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі паспорта може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.
ДМС, територіальний орган ДМС має право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС, і за наявності підстав зобов`язати його скасувати попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі паспорта і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.
Отже законодавством встановлений позасудовий порядок визнання паспортів недійсними, підстави такого визнання, а також порядок оскарження та перегляду відповідних рішень.
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що спір у вказаній справі є публічно-правовим та підпадає під юрисдикцію адміністративного суду, оскільки стосується спору фізичної особи з суб`єктом владних повноважень, предметом якого є перевірка законності дій та рішень чи бездіяльності такого органу, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій стосовно видачі паспорта громадянина України.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження 
(пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин одна щодо іншої не є рівноправними, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншій стороні певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник, зокрема між двома суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Наведене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постановах від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 362/5657/17, від 05 червня 2024 року у справі № 161/828/24.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій ( пункт 3 частини першої 
статті 5 КАС України).
Відповідно до статті 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:
1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;
2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо:
оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій;
уточнення списку виборців;
оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів у сфері медіа, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників суб`єктів у сфері медіа, що порушують законодавство про вибори та референдум;
оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб;
3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо:
примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства;
примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України;
затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України;
продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України;
затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, або особами без громадянства;
затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті;
5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) адміністративні справи за позовними заявами територіального центру комплектування та соціальної підтримки з приводу тимчасового обмеження громадян України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.
Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що між позивачем та Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області як суб`єктом владних повноважень виник публічно-правовий спір щодо оскарження дій (рішень) стосовно видачі паспорта громадянина України.  
Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за територіальним походженням (пункт 92 розділу IV Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001року № 215).
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України (абзац перший пункту 93 розділу IV Порядку № 215).
Таким чином, у спірних правовідносинах Управління ДМС у Вінницькій області у межах та у порядку, встановленому законодавством України, наділене повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації заявником права, наданого йому згідно із Законом.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання недійсним паспорта громадянина України не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Законність дій і рішення Управління ДМС у Вінницькій області, який є органом виконавчої влади та суб`єктом владних повноважень, підлягає перевірці адміністративним судом.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що спір у даній справі є публічно-правовим та підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
При цьому, переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вказала, що публічно-правовий характер даного спору не змінює обраний позивачем спосіб захисту права - визнання паспорта громадянина України недійсним, оскільки за змістом позовних вимог йдеться про незгоду позивачки з неприйняттям відповідачем рішення про визнання паспорта недійсним.
Не спростовують висновків суду першої інстанції й посилання позивача на те, що відповідні правовідносини є приватно-правовими, такими, що виникли з відносин спадкування, визнання недійсними правочинів, так як відповідачем по справі є суб`єкт владних повноважень, а будь-які інші вимоги, крім визнання недійсним паспорта, позивачем по даній справі не заявлені.
Колегія суддів звернула увагу, що при вирішенні судом питання про дійсність одностороннього правочину, яким є довіреність, вирішальне значення має не дійсність документа, на підставі якого нотаріусом встановлено особу, яка вчинила правочин, а його відповідність волевиявленню цієї особи. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року 
у справі № 520/8593/17.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини та усталеній судовій практиці.
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм процесуального права та незгоди із судовими рішеннями.
Суди попередніх інстанцій підставно керувалися тим, що такий спір підлягає розгляду у позовному провадженні в порядку адміністративного судочинства, а тому дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі у зв`язку із тим, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
При цьому колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеногоу постановах Верховного Суду: від 02 травня 2024 року у справі № 480/8300/22, 
від 20 червня 2018 року у справі № 820/4146/17, від 18 вересня 2018 року у справі №823/235/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 807/719/15, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16, від 14 червня 2016 у справі № 21-41а16, від 26 січня 
2016 року у справі № 2а-10699/11/2670, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області 
від 15 жовтня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду 
від 19 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання недійсним паспорта громадянина України.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров