справа № 755/12261/23                                      головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
провадження № 22-ц/824/14572/2024              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
06 листопада 2024 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Кияшко К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської прокуратурина рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні  2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, у якому, з урахуванням виправлених недоліків позовної заяви, просила суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду в сумі 146819,00 грн. та моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн., завдану незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 червня 2015 року прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. У період  з 15 червня 2015 року по 17 червня 2015 року позивача було затримано та попередньо ув`язнено в слідчому ізоляторі. За клопотанням прокурора Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу від 17 червня 2015 року в справі №755/12199/15-к, якою позивачу обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 14 серпня 2015 року. Ухвалою суду від 13 серпня 2015 року запобіжний захід позивачу у вигляді домашнього арешту залишено без змін протягом всього кримінального провадження. Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року позивача було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 123 КК України, призначене покарання у вигляді громадських робіт та змінений запобіжний захід на особисте зобов`язання про невиїзд з міста Києва до набрання вироком законної сили. Прокурор оскаржив вирок суду до апеляційної інстанції і ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року вирок суду першої інстанції скасовано та призначено новий розгляд справи в суді першої інстанції. Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року позивача визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано за ч. 1 ст. 121 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. За весь час повторного розгляду справи в суді першої інстанції, судом направлено 28 повісток потерпілому та накладене грошове стягнення за неявку до суду. Також судом направлено 12 повісток свідкам, тричі постановлено ухвали про їх привід та двічі про проведення слідчих (розшукових) дій для встановлення їх місцезнаходження та забезпечення явки в судове засідання, які не були виконані. Тобто, три роки здійснювався виклик потерпілого та свідків, проте ніхто з них до суду не з`явився. 11 травня 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року залишено без змін ухвалу Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Позивач вказує, що таким чином, з моменту попереднього ув`язнення до ухвалення постанови Верховного Суду минуло 7 років. За сім років розгляду справи позивач зазнала значної шкоди через те, що відносно неї було відкрите кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення (злочину). Зважаючи на те, що позивач була виправдана вироком суду, вона має право на відшкодування заподіяної їй шкоди. У зв`язку з тривалим розглядом справи позивач не мала змоги вільно розпоряджатись своїми конституційними правами, була обмежена у праві пересування (дозволено пересуватись тільки в межах власної квартири), у праві виїзду з міста Києва, у виборі місця знаходження та поведінки. Після звільнення у лютому 2019 року з роботи позивач мала складнощі з подальшим працевлаштуванням, оскільки відносно неї були висунуті обвинувачення у вчиненні злочину. У період 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року позивач не мала можливості працевлаштуватись, що призвело до втрати заробітку, який вона могла отримати за умови відсутності обвинувачення відносно неї. Втрачений заробіток позивач розрахувала виходячи з середньомісячної заробітної плати в ТОВ «СІЛЬПО ФУД» за період 01 січня 2019 року по 28 лютого 2019 року та зазначає, що відповідна сума втраченого заробітку становить 146 819,00 грн. Діючим законодавством передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатись судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи. При цьому, визначений законом мінімальний розмір є гарантованим державою, а суд враховуючи обставини справи, може застосувати і більший розмір відшкодування. Позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн. Позивач зазначає, що у зв`язку із незаконним повідомленням про підозру, незаконним триманням у слідчому ізоляторі, незаконним застосуванням запобіжних заходів та вчиненням інших незаконних процесуальних дій, що обмежили її права та завдали значної шкоди, вона протягом 10 місяців не мала змоги працевлаштуватись, у неї погіршились стосунки з близькими та знайомими, позивач була вимушена на першу вимогу прибувати до прокуратури та 6 років їздити на судові засідання, що призвело до глобальної зміни життєвого укладу і завдало значних страждань.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на корись ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 567 200,00 грн. В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
В апеляційній скарзі Київська міська прокуратури просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким змінити розмір моральної шкоди. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Київська міська прокуратури, вказує на те, що законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахування мінімального розміру заробітної плати. Поряд з цим, сума відшкодування повинна відповідати принципу поміркованості та розумності. Зазначає, що розмір моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції, підлягає зменшенню до мінімально гарантованого розміру відшкодування, визначеного  з урахуванням ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Держав бюджет України на 2024 рік», тобто виходячи з суми 1 600.00  грн., яка має бути застосована як величина для обчислення виплат за рішеннями суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності презюмується законодавством. Отже, у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі саме п. 1 ч.1 ст. 2 цього Закону, оскільки щодо неї постановлено виправдувальний вирок, тому посилання апелянта на начебто недоведеність незаконності дій органів досудового розслідування чи прокуратури є безпідставними через наявність прямої норми цього Закону.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП у м. Києві, зазначає, що в повному обсязі підтримує вимоги Київської міської прокуратури, викладені в апеляційній скарзі. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 15 червня 2015 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, що підтверджується змістом обвинувального акту (т. 1, а.с. 13-16).
17 червня 2015 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва до позивача, як підозрюваної, застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (заборонено в період часу з 23-00 год. по 06-00 год. залишати місце постійного проживання) з моменту її затримання до 14 серпня 2015 року (т. 1, а.с. 17-18).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року кримінальне провадження стосовно позивача призначене до розгляду у відкритому судовому засіданні та раніше обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишено без змін протягом усього кримінального провадження до моменту його припинення за встановлених законом обставин (т. 1, а.с. 19-20).
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року позивача було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ст. 123 КК України, призначене покарання у виді громадських робіт, запобіжний захід змінений на особисте зобов`язання та зобов`язано позивача повідомляти суд про зміну місця свого проживання і не відлучатись з м. Києва без дозволу суду до набрання вироком законної сили (т. 1, а.с. 21-30).
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року відносно позивача скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції (т. 1, а.с. 31-39).
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року позивача визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано за ч. 1 ст. 121 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. У резолютивній частині вироку зазначено, що запобіжний захід позивачу не обирався (т. 1, а.с. 40-43).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року щодо позивача залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. У резолютивній частині ухвали зазначено, що ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення (т. 1, а.с. 44-51).
Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року щодо позивача залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (т. 1, а.с. 52-56).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що ураховуючи ступінь та обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину, характер та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням її під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, вимушених змін у житті та інших негативних наслідків морального характеру, з огляду на конкретні обставини цієї справи, засади верховенства права, розумності, виваженості, добросовісності, поміркованості та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у мінімального гарантованому розмірі в сумі 567 200,00 грн., що на переконання суду є достатнім для компенсації негативних наслідків немайнового характеру. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
            Відповіднодо пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).
Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно виходив із того, що внаслідок затримання, повідомлення про підозру, обрання запобіжних заходів та тривалим досудовим розслідуванням позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої вона набула на підставі виправдувального вироку.
При визначені розміру морального відшкодування суд першої інстанції врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством
(70 місяців 27 днів), застосування щодо неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який обмежував її свободу пересування та обрання місця перебування.
Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення  відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 567 200,00 грн., яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (8 000 грн).
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн., оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону.
При цьому слід зазначити, що визначений статтею 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, однак з урахуванням конкретних обставин, засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.
Ні на час розгляду справи судом першої інстанції, ні на даний час не вносилися зміни до ст. 13 Закону, і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду по справі №761/22531/23 від 25 вересня 2024 року.
Наведені в апеляційних скаргах доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення скаржниками норм закону.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури  залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 рокузалишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року.

 
Головуючий                                                                      Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                   Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.