ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 грудня 2024 року 	м.Суми	

Справа №576/189/24 
Номер провадження 22-ц/816/1369/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Рунова В. Ю. 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Глухівського міськрайонного  суду Сумської області від 12 березня 2024 року, в складі судді Сапона О. В., 

                                                           у с т а н о в и в:

У січні  2024  року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»  звернулося  до ОСОБА_1   з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Свої вимоги  мотивувало  тим, що 12 жовтня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2462494, який підписано електронним підписом відповідача шляхом використання ним одноразового ідентифікатора (електронний підпис). За умовами кредитного договору відповідач зобов`язується вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором. 19 липня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №19072023, згідно якого ТОВ «Лінеура Україна» передає за плату ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників. Зокрема, набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 30102 грн.  Однак, в порушення умов вказаного кредитного договору відповідач належно не виконував взятого на себе зобов`язання і своєчасно не вносив необхідні платежі, тому за вказаним  кредитним договором виникла  заборгованість  на загальну суму 30102 грн. (15000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу, 15102 грн. – заборгованість за відсотками), які позивач просив стягнути з відповідача. 
Окрім того, 12 січня 2022 року між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2900306116/763368, який підписано електронним підписом відповідача шляхом використання ним одноразового ідентифікатора. За умовами кредитного договору відповідач зобов`язується вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором. 12 серпня 2022 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №12082022, згідно якого ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» передає за плату ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, в тому числі й до відповідача. Зокрема до відповідача набуло права грошової вимоги в сумі 5400 грн. Однак, в порушення умов вказаного кредитного договору відповідач належно не виконував взятого на себе зобов`язання і своєчасно не вносив необхідні платежі,  тому виникла  заборгованість за цим кредитним на загальну суму 5400 грн. (2000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу, 3400 грн. – заборгованість за відсотками, 0,00 грн. – заборгованість за пенею), які позивач просить стягнути з відповідача. 
Рішенням  Глухівського міськрайонного  суду Сумської області від 12 березня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.        
Стягнуто  з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»  заборгованість за кредитним договором №2462494 в сумі 30102 грн. та за кредитним договором №2900306116/763368 в сумі 5400 грн., а всього на загальну суму 35502 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»  3028 грн. витрат по сплаті судового збору.        
Не погоджуючись  з судовим рішенням ОСОБА_1   звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій  посилаючись на  порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм  матеріального права ,  невідповідність  рішення фактичним обставинам  справи,  порушення  права відповідача на справедливий суд, просить рішення суду  скасувати   та ухвалити нове рішення,  яким  відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того,   судом першої інстанції не взяті до уваги доводи відповідача, зокрема, що  умови договору не відповідають п. 6  ч.1 ст. 3 ЦК України та є несправедливими;   що  рішення суду не містить  обґрунтованих  висновків  стосовно  здійснення  розрахунків суми процентів   за кредитом;   судом не були взято до уваги  той факт,  що п. 7 договору підтверджує, що  при наявності форс-мажорних обставин  відбувається відсунення відповідальності сторін  на строк протягом якого названі обставини діють, а листом Торгово-промислової палати  України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 військова агресії  РС проти України визнана форс-мажорними обставинами (обставинами  непереборної сили);  на думку апелянта кредитний договір укладеним ним з ТОВ «Лінеура Україна» є нікчемний, посилається на  неналежну форму його укладення (договір  не укладений в письмовій  формі).
У відзиві на апеляційну скаргу  ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заперечує  проти тверджень відповідача, викладених  в апеляційній скарзі,  просить  у задоволенні  апеляційної  скарги   ОСОБА_1   відмовити, а рішення Глухівського міськрайонного  суду Сумської області від 12 березня 2024 року  залишити без змін, вважаючи його обґрунтованим. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти  розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи з метою його явки до суду задоволенню не підлягає, оскільки справа розглядається в письмовому провадженні, позиція сторін є чіткою і зрозумілою, потребу в особистих поясненнях ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 жовтня 2021 року між ТОВ  «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2462494,  який підписано електронним підписом відповідача, шляхом використання ним одноразового ідентифікатора (електронний підпис). За умовами кредитного договору відповідач зобов`язується вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у порядку, визначеному договором. 
19 липня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №19072023, згідно якого ТОВ «Лінеура Україна» передає за плату ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників. Зокрема, набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 30102 грн..
Окрім того, 12 січня 2022 року між ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2900306116/763368, який підписано електронним підписом відповідача, шляхом використання ним одноразового ідентифікатора. За умовами кредитного договору відповідач зобов`язується вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором.
12 серпня 2022 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №12082022, згідно якого ТОВ «КУ «Європейська кредитна група»  передає за плату ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»  належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, в тому числі й до відповідача. Зокрема до відповідача набуло права грошової вимоги в сумі 5400 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції  дійшов висновку, про доведеність виникнення у позивача права вимоги до відповідача за кредитними договорами, враховуючи,  що відповідач ОСОБА_1 ,  в порушення умов  кредитних договорів,    взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений у договорах  строк грошові кошти та нараховані відсотки не повернув.
Колегія суддів погоджується із таким  висновком суду першої інстанції,  з урахуванням наступного. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до статті   6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України"Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11Закону України"Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Стаття 12  Закону України"Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
За змістом частин першої-третьої статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає  доведеним укладення  кредитного договору №2462494 від 12 жовтня 2021 року та кредитного договору №2900306116/763368 від 12 січня 2022 року в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію". 
Зазначені у договорі умови не порушують вимог Закону України "Про захист прав споживачів".
З врахуванням наведеного є безпідставними  та не заслуговують на увагу  доводи апеляційної скарги  щодо нікчемності   цих кредитних  договорів.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що умови договору не відповідають п. 6  ч.1 ст. 3 ЦК України та є несправедливими також є безпідставними.
Так, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві.
Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16).
Як вбачається  зі змісту кредитних договорів, які були укладені між ТОВ «Лінеура Україна»  і ОСОБА_1   та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та ОСОБА_1 , то жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договорів внесено не було, тобто вони не містять будь-яких  несправедливих умов.
При цьому, жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з правилами надання коштів, ним  при укладенні договору висловлено не було,  а так само ніяких  застережень чи зауважень з  боку відповідача щодо  неповного  розуміння  або незгоди з умовами договору під час підписання, до суду не надано. 
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9  Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
У справі, яка переглядається, позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» як на доказ розміру кредитної заборгованості посилається на  розрахунки заборгованості,  як самого   позивача, так і первісних кредиторів ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група»   станом на 31.12.2023 р., а також витяг з Реєстру  боржників  до Договору факторингу №19072023 від 19.07.2023 р., витяг з Реєстру  боржників  до Договору факторингу №12082022 від 12.08.2022 р. ( а.с. 33,34, 46, 47).
Цими доказами заборгованість за кредитним договором №2462494  у розмірі  30102 грн  та за кредитним договором №2900306116/763368  у розмірі  5400 грн., а всього на загальну суму 35502 грн  підтверджується.
При цьому, слід зазначити, що факт отримання  відповідачем грошових коштів за вищевказаними кредитними договорами в апеляційній скарзі не спростовується належними доказами та не заперечується. 
Доводи апеляційної   скарги  щодо непропорційно великої суми  відсотків  за користування кредитом, не  є такими, що заслуговує на увагу, оскільки  розмір  відсотків за користування кредитними  коштами сторонами договору визначено за спільною  згодою, що відповідає  принципу свободи договору, закріпленому  ст. 627  ЦК України.
Щодо посилання апелянта  на форс-мажорні обставини,  то  вони  є необґрунтовані. 
Відповідно до ст. 617 ЦК України,  особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Легальне визначення форс-мажорних обставин міститься в ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР. Так, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.
Верховний суд у своїй практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21), тобто форс-мажор розглядається як обставина непереборної сили контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, запобігти якій зобов`язана сторона не має змоги. Відповідно, неналежне виконання договору не є наслідком її неправомірних дій і виключає наявність вини, яка є обов`язковою умовою для настання відповідальності за порушення зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом. Така законодавча дефініція убезпечує особу від відповідальності за порушення без вини, і є однією з основоположних в цивільному праві.
Таким чином, обов`язок належного виконання взятих на себе зобов`язань зберігається, звільняється боржник лише від штрафних санкцій, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У висновках, які сформульовані  Верховним судом у своїх Постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, вбачається, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру,  і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність   не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Отже,  форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням росії в Україну Торгово-промислова палата 28 лютого 2022 року розмістила на своєму офіційному сайті лист, яким засвідчила, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною в контексті українського законодавства.
Однак, цілком зрозуміло, що такий лист не завжди буде правовим виправданням для невиконання взятих на себе зобов`язань. І лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами він може засвідчити існування форс-мажорних обставин і мати доказову силу в суді.
Відповідачем в суді   не надано  доказів  на підтвердження того,  що  збройна агресія російської федерації  унеможливлює  належне виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.
При цьому слід  зазначати,  що  відповідачем не виконувалися вимоги кредитного  договору  до настання  форс мажорних  обставин (24.02.2022 р.),  так і після.
До основних засад цивільного судочинства віднесено диспозитивність. 
Так, в силу частин1-3 статті 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд вважає, що сторона відповідача на власний розсуд визначилася з позицією щодо заперечення позовних вимог та обсягом доказів, які можуть підтвердити його докази стосовно відсутності кредитної заборгованості.
За приписами статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Отже, враховуючи відсутність доказів, які б спростовували факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитної заборгованості та її розмір станом на час пред`явлення позову, та беручи до уваги презумпцію правомірності правочину, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Окрім того, доводи апеляційної скарги вже були предметом розгляду суду першої інстанції та за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють договірні відносини, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке на підставі статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Ураховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.  367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                                  п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Глухівського міськрайонного  суду Сумської області від 12 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.    

Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   В. Ю. Рунов