КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Мазур Ю.Ю.
Єдиний унікальний номер справи № 752/9481/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7469/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
04 листопада 2024 року                                                                                              м. Київ  
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.,  
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування укладеним, 
 
В с т а н о в и в :
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що під час приватизації ОСОБА_2 отримав частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частини квартири отримана ОСОБА_1 . 
ОСОБА_2 14 листопада 2012 року передав свою частини вказаної квартири у власність позивачки на підставі договору дарування. 
Зазначала, що договір дарування частини квартири відбувся за такою спільною домовленістю з ОСОБА_2 , що у майбутньому, у разі неспроможності купівлі ним власного житла за власні кошти, ОСОБА_1 , продає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та всі кошти від її продажу, або щонайменше половину коштів подарує своєму синові ОСОБА_2 на придбання ним власного житла. 
У травні 2014 року ОСОБА_2 вирішив придбати власне житло. На той час необхідних для придбання житла коштів він не мав, тому позивачка реалізуючи домовленість від 14 листопада 2012 року, в червні 2014 виставила свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на продаж. 
На виконання домовленості, в період з 10 вересня 2014 року по 18 вересня 2014 року позивачка подарувала відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, отриманої від продажу квартири. Обдарований ОСОБА_2 ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів через те, що його було укладено із рідною матір`ю, і тому через юридичну необізнаність помилково вважав, що достатньо лише письмового узгодження умов даного договору через листування електронною поштою.
Враховуючи викладене, позивачка просила визнати укладеним 14 серпня 2014 року договір дарування грошових коштів шляхом обміну електронними повідомленнями між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з використанням сервісу mail.ru, згідно якого дарувальник ОСОБА_1 подарувала, а обдарований ОСОБА_2 прийняв у дар грошові кошти в період між 10 вересня 2014 року по 18 вересня 2014 року на загальну суму 1 000 000,00 грн, що є еквівалентом 75 000 доларів США, отриманих від продажу 10 вересня 2014 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на придбання ОСОБА_2 власної квартири.
У липні 2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 про визнання позову.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачка  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, діючи всупереч процесуальному законодавству - ст.ст. 80, 89, 25 ЦПК України та нормам матеріального права, зокрема, ст.ст. 207, 208, 220, 638, 718, 719 ЦК України, безпідставно проігнорував докази, що підтверджують факт укладення між позивачкою та відповідачем договору дарування грошових коштів, адже сторони здійснили обмін листами, в яких погодили предмет договору та в подальшому позивачка реалізувала свій намір передати відповідачу дарунок у вигляді грошових коштів, які були прийняті відповідачем. 
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач  ОСОБА_2  у встановлений судом строк не скористався.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Позивач  ОСОБА_1 взяла участь у судовому засіданні.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких  підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування частини квартири від 14 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1735.
Відповідно до п. 1.1. за вказаним договором ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 , а вона прийняла в дар нерухоме майно - частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Договір дарування частини квартири ОСОБА_2 відбувся за такою спільною домовленістю з ОСОБА_2 , що у майбутньому, у разі неспроможності купівлі ним власного житла за власні кошти, позивачка, продає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та всі кошти від її продажу, або щонайменше половину коштів подарує своєму синові ОСОБА_2 на придбання ним власного житла.
У травні 2014 року ОСОБА_2 вирішив придбати власне житло. На той час необхідних для придбання житла коштів він не мав, тому позивачка реалізуючи домовленість від 14 листопада 2012 року, в червні 2014 виставила свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на продаж. 
На виконання домовленості, в період з 10 вересня 2014 року по 18 вересня 2014 року позивачка подарувала відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, отриманої від продажу квартири. Обдарований ОСОБА_2 ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів через те, що його було укладено із рідною матір`ю, і тому через юридичну необізнаність помилково вважав, що достатньо лише письмового узгодження умов даного договору через листування електронною поштою.
Між ОСОБА_3 (продавець), ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) 19 листопада 2014 року укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушкою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3016.
Згідно п. 1 вказаного договору продавець передав у власність (продав), а покупець набув у приватну власність (купив) за даним договором одну цілу шестикімнатну квартиру  АДРЕСА_2 , загальною площею 159,9 кв.м, житловою площею - 83 кв.м.
Право власності ОСОБА_2 на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 159,9 кв.м, житловою площею - 83 кв.м, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29723718 від 19 листопада 2014 року.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 446/1942/19 (провадження  № 61-16300св21) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних.
Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом; судом встановлено, що оспорюваний правочин щодо майна укладені між близькими родичами, є безоплатними.
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом.
При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивачки повторюють доводи позовної заяви, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням передчасності позовних вимог, обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду  є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні  відсутні.
Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.    
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2024 року.
 
Головуючий:   
                                                       
Судді: