ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/4537/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Швидак С.В.,

представників учасників справи:
позивача - Компанії Євроеколоджі Інтернешнл Корпорайшн А.С. (Euroecology International Corporation a.s.) - адвоката Хасіна І.Б., дов. № б/н від 30.09.2020,
відповідача-1 - Державної казначейської служби України - Пальчика В.О. (в порядку самопредставництва),
відповідача-2 - Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - Кравця А.Г. (в порядку самопредставництва; в режимі відеоконференції),
відповідача-3 - Дніпровської міської ради - Гуртового В.Ю. (в порядку самопредставництва; в режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Дніпровської міської ради (далі - Рада) та Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ)
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 (суддя Борисенко  І.І.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 (головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тищенко А.І. і Михальської Ю.Б.)
у справі № 910/4537/20
за позовом Компанії Євроеколоджі Інтернешнл Корпорайшн А.С. (Euroecology International Corporation a.s.) (далі - Компанія)
до: 1) ДКСУ,
2)  Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області),
3) Ради,
про стягнення 20  857  112,24 грн.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулася до суду з позовом до ДКСУ, ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області та Ради про стягнення 30 935 985,34 грн шкоди (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22.08.2023).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі протягом тривалого часу ухиляються від виконання виконавчого листа №  403/4910/12, виданого на примусове виконання арбітражного рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 14.07.2011 та додаткового арбітражного рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 07.10.2011. У результаті бездіяльності відповідачів позивачем понесені збитки, пов`язані із падінням курсу гривні до курсу іноземних валют, які позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (далі  - ЦК України). Заявлена до стягнення сума шкоди складає різницю між гривневим еквівалентом суми до стягнення, визначеної ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2012 у справі № 403/4910/12, та гривневим еквівалентом суми, визначеної рішеннями арбітражного суду (курсова різниця).
Справа розглядалася господарськими судами неодноразово. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2023, в позові відмовлено з мотивів недоведеності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди та обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки законодавством не передбачено солідарний обов`язок держави та особи, яка завдала шкоди, щодо відшкодування такої шкоди.
Постановою Верховного Суду від 11.07.2023: зазначені рішення і постанову судів попередніх інстанцій скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Передаючи цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив з того, що розглядаючи позов, суди попередніх інстанцій не перевірили належним чином обставини, з посиланням на які позивач обґрунтовував заявлені ним вимоги, та не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та поясненням сторін.
За наслідками нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024, позов задоволено.
З урахуванням вказівок касаційного суду, суди дійшли висновку про доведеність складу стверджуваного позивачем правопорушення, що є підставою для солідарного стягнення шкоди з відповідачів, заподіяної їх бездіяльністю.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 22, 267, 1166, 1173, 1174 ЦК України та порушення норм процесуального права, зокрема, статей 2, 177, 277 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах:
-  від 29.04.2021 у справі № 405/500/18 (факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, що набрало законної сили, та завданою шкодою);
-  від 16.03.2020 у справі № 613/814/16-ц (сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у формі упущеної вигоди);
-  від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15 (відповідно до статті 22 ЦК України у формі упущеної вигоди відшкодовується тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання);
-  від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19 (сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог).
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині солідарного стягнення шкоди з відповідача-1 та відповідача-2, ДКСУ також звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 2, 1173, 1174, 1190 ЦК України та статті 56 Конституції України, без урахування висновків Верховного Суду України та Верховного Cуду щодо застосування вказаних норм, викладених у постановах:
-  від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 11.10.2023 у справі № 902/21/21 (особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Казначейство є лише органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Грошові кошти не можуть стягуватись з міністерства чи іншого державного органу);
-  від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19, від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17 (щодо необхідності доведення прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням і заподіяною шкодою. Що саме бездіяльність органу виконання є причиною заподіяної позивачу шкоди. Про те, що бездіяльність виконавчої служби у виконанні судового рішення про стягнення коштів не є тією обставиною, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із шкідливими для позивача наслідками. Невиконання рішення суду виконавцем не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення та завданою шкодою);
- від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13 (щодо загальних правил застосування частини першої статті 1190 ЦК України та неможливості солідарного стягнення коштів за відсутності доказів того, що діяння заподіювачів шкоди об`єднанні спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій).
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині просить залишити судові рішення без змін.
Компанія подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, їх відповідність вказівкам Верховного Суду, які слугували підставою для направлення справи на новий розгляд, просить відмовити у задоволенні касаційних скарг.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Ради та про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ДКСУ з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Арбітражним рішенням Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 14.07.2011, а також додатковим арбітражним рішенням Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 07.10.2011 у справі Rsp 731/09 за позовом АТ "Euroecology International Corporation" до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та Дніпропетровської міської ради, з відповідачів на користь АТ "Euroecology International Corporation" стягнуто 187  955,21 доларів США, 836  355,86 доларів США, частину сплаченого мита за арбітражний розгляд у розмірі 647  053,00 чеських крон, частину сплаченої паушальної суми на адміністративні витрати Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки у розмірі 436 540,00 чеських крон та відшкодування частини юридичних витрат у розмірі 775 161,60 чеських крон, 772 281,60 чеських крон, 9  417 євро та 41  841,41 чеських крон.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012 у справі № 403/4910/12 частково задоволено клопотання Компанії Євроеколоджі Інтернешнл Корпорайшн А.С. (Euroecology International Corporation a.s.); надано дозвіл на примусове виконання:
-  арбітражного рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 14.07.2011 про стягнення солідарно з Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (далі Виконкому Ради) та Ради на користь Акціонерного товариства "Euroecology International Corporation" (ІН 18631789): суми 1 502  325,99 грн; суми 6 684  992,39 грн; частину сплаченого мита за арбітражний розгляд у розмірі 268 380,11 грн; частину сплаченої паушальної суми за адміністративні витрати Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської республіки та Аграрній палаті Чеської республіки у розмірі 181 065 грн; всього 8 636 763,49 грн;
-  додаткового арбітражного рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 07.10.2011 про стягнення солідарно з Виконкому Ради та Ради на користь Акціонерного товариства "Euroecology International Corporation" відшкодування частини юридичних витрат у розмірі 435  015,51 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014 ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.04.2014 залишено без змін.
22.04.2014 на виконання ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012, яка набрала законної сили 07.04.2014, видано виконавчий лист.
Позивачем 10.06.2014 подано заяву до відповідача-2 про примусове виконання виконавчого документа у справі № 403/4910/12.
На дату подання цього позову виконавчий документ у справі №  403/4910/12 перебуває на виконанні у відповідача-2 та залишається невиконаним.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2015 у справі № 826/18724/14, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 27.11.2019:
-  визнано неправомірною бездіяльність ДКСУ щодо здійснення контролю за примусовим виконанням ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області виконавчого листа у справі № 403/4910/12, виданого Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська;
- визнано неправомірною бездіяльність ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області при здійсненні примусового виконання виконавчого листа у справі № 403/4910/12, виданого Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська;
- зобов`язано ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області виконати зазначені Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 (далі - Порядок № 845), дії щодо забезпечення примусового стягнення за виконавчим листом № 403/4910/12, виданим Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська.
Позивач 21.11.2016 отримав листи відповідача-1 від 17.11.2016                                             № 5-08/1698-19239 та відповідача-2 від 04.11.2016 № 12-08/2131-9289, у яких останні повідомили, що передбачені Порядком № 845 дії з примусового виконання виконавчого листа № 403/4910/12 розпочато відповідачем-2 у серпні 2016 року. У цих же листах відповідачі-1,-2 повідомили позивача, що примусове виконання виконавчого листа № 403/4910/12 є неможливим з огляду на ухвалення Радою рішення від 28.09.2016 № 12/14 "Про затвердження бюджетної програми "На виконання судових рішень та виконавчих документів" на 2016-2020 роки", яка передбачає обсяг фінансування у цьому напрямку від 200 000,00 грн до 500  000,00 грн на рік.
Не погоджуючись з такими діями відповідачів-1,-2, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до ДКСУ та до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018 у справі № 826/19713/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 та постановою Верховного Суду від 27.11.2018:
- визнано протиправною бездіяльність ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області у період з 01.04.2015, при здійсненні примусового виконання виконавчого листа у справі № 403/4910/12, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська;
- визнано протиправною бездіяльність ДКСУ щодо здійснення у період з 01.04.2015 контролю за примусовим виконанням ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області виконавчого листа у справі № 403/4910/12, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові та передаючи цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 11.07.2023 не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що:
-  заборгованість, яку позивач вважає шкодою, виникла ще до того, як органами казначейства допущено неправомірну бездіяльність, а відтак заявлена позивачем до стягнення шкода не є наслідком дій (бездіяльності) органів казначейства;
-  посилання позивача на те, що внаслідок тривалої протиправної бездіяльності відповідачів йому завдано майнової шкоди, розмір якої складає різницю між гривневим еквівалентом суми до стягнення, визначеної ухвалою суду від 28.09.2012 у справі № 403/4910/12, та гривневим еквівалентом суми, визначеної рішеннями арбітражного суду (курсова різниця), є безпідставним, адже стягнення за спірним виконавчим листом не було визначено у іншій валюті, ніж гривня;
-  Рада, яка є боржником у виконавчому провадженні, стягнення у межах якого може бути виконано без особистої участі боржника, не є відповідальним суб`єктом за шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю органів казначейства.
Верховний Суд звернув увагу на таке:
-  ані місцевий господарський суд, ані суд апеляційної інстанції не надали належної оцінки доводам позивача про те, що відповідний виконавчий документ знаходиться на виконанні у ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області з червня 2014 року і досі не відбулося навіть часткового погашення на користь позивача визначеної до стягнення суми грошових коштів (тобто майже протягом 9 років);
-  не знайшло відображення в оскаржуваних судових рішеннях спростування тверджень позивача про те, що бездіяльність відповідачів і тривале невиконання судового рішення порушують право позивача на вільне володіння своїм майном - у даному випадку грошовими коштами в іноземній валюті, присудженими на користь позивача згідно з рішенням Арбітражного   суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки;
-  у даному конкретному випадку судовим рішенням, яке підлягає виконанню є не ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012 у справі №  403/4910/12, а саме рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки, в якому визначені суми до стягнення на користь позивача. Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська лише надав дозвіл на примусове виконання зазначеного рішення Арбітражного суду;
-  не знайшли свого спростування і аргументи позивача стосовно того, що судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а також посилання позивача на необхідність врахування правових висновків по застосуванню процесуальних норм з примусового виконання рішень про стягнення іноземної валюти, викладені зокрема у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі № 697/307/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц;
-  судами попередніх інстанцій не враховано, що представники ДКСУ та ГУ ДКСУ у Дніпровській області згідно з поясненнями, які надавалися під час розгляду даної справи у судах всіх інстанцій, підставою невиконання виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська виконавчого листа у справі № 403/4910/12 зазначали ту обставину, що Рада своїми рішеннями затверджує бюджетні програми по виконанню судових рішень та виконавчих документів на відповідний період, але при цьому кошти на рахунках відсутні. Тобто, здійснення органами казначейства стягнення коштів (безспірне списання) напряму залежить від дій або бездіяльності Ради, при чому відсутність коштів не може слугувати підставою для невиконання рішення Арбітражного суду про стягнення коштів з Ради на користь позивача, що не враховано при ухваленні оскаржуваних у цій справі рішень;
-  у питанні стосовно того, чи може Рада буди суб`єктом відповідальності за майнову шкоду, стягнення якої є предметом розгляду у цій справі необхідно враховувати постанову Верховного Суду від 19.05.2022 у справі № 200/21286/16-а (адміністративне провадження №К/9901/7506/21) за позовом Компанії до Ради про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії;
-  судами попередніх інстанцій не розглянуто та не спростовано доводи позивача про те, що майнову шкоду завдано саме внаслідок незаконної бездіяльності всіх відповідачів у цій справі, протиправність якої встановлена остаточними рішеннями судів в адміністративних справах, про які зазначалося вище, та знецінення гривні в період такої бездіяльності, тому за розрахунками позивача розмір шкоди становить різницю між гривневим еквівалентом сум, визначених у рішеннях Арбітражного суду, на дату подання позову, який розглядається у цій справі, та сум, вказаних в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2012;
-  у питанні стягнення курсової різниці Верховний Суд зазначив, що правовідносини у цій справі та справі № 922/46/20 (на висновок Верховного Суду у якій посилалися суди попередніх інстанцій при відмові в позові), є відмінними. За змістом постанови Верховного Суду від 13.01.2021 у зазначеній справі, відмова у визнанні грошових вимог банку щодо курсової різниці, яка виникла внаслідок зміни курсу гривні до долара США, у період із дня прийняття рішення (21.02.2011) до дня подання заяви про визнання боржника банкрутом (17.03.2020), мотивована тим, що у резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-400/2011 чітко визначено зобов`язання боржника перед кредитором, яке підлягає стягненню, виключно у національній валюті за курсом НБУ на час ухвалення рішення, без зазначення еквіваленту в іноземній валюті. Натомість у справі № 910/4537/20 рішенням про стягнення коштів є не ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №  403/4910/12, а саме рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки, яким на користь позивача присуджено до стягнення суми саме в іноземній валюті. Цією ухвалою не вирішувався спір між сторонами та не приймалося рішення про стягнення коштів, а надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення іноземного суду про стягнення коштів з Ради та відповідно до чинного на момент надання вказаного дозволу процесуального законодавства у виконавчому листі наведено гривневий еквівалент сум;
-    відсутність у позивача можливості домогтися виконання арбітражних рішень Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської республіки від 14.07.2011 та від 07.10.2011, винесених на його користь, та отримати присуджені до стягнення суми в іноземній валюті, дозвіл на примусове виконання якого надано Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська ще у 2012 році, є втручанням у право позивача на мирне володіння майном, яке захищається згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Врахувавши наведені вказівки Верховного Суду відповідно до частини першої статті 316 ГПК України, суди попередніх інстанцій за наслідками нового розгляду справи задовольнили позов виходячи з такого.
За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
З наведеного слідує, що норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини відповідного органу та його посадової або службової особи.
У правовідносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (йдеться про реальну шкоду).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода, яка спричинила порушення цивільного права, стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу (його посадової/службової особи) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Судовими рішеннями в адміністративних справах: № 826/18724/14 та № 826/19713/16 визнано неправомірною бездіяльність відповідача-1 щодо здійснення контролю за примусовим виконанням відповідачем-2 виконавчого листа у справі № 403/4910/12, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, а також бездіяльність відповідача-2 при здійсненні примусового виконання зазначеного виконавчого листа.
Цими рішеннями адміністративного суду, що набрали законної сили, були встановлені обставини неправомірної бездіяльності відповідача-1 та відповідача-2 під час виконання рішень арбітражного суду, що не підлягають доведенню в межах даної справи в силу положень частини четвертої статті 75 ГПК України. Відтак, невжиття, у тому числі відповідачем-1, належних заходів щодо забезпечення виконання відповідачем-2 виконавчого листа свідчить про протиправну бездіяльність зазначеного органу.
Відхиляючи доводи відповідача-3 про те, що він не є відповідальним суб`єктом за шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю органів казначейства, а затвердження ним бюджетних програм по виконанню судових рішень та виконавчих документів на відповідний період свідчить про відсутність бездіяльності з його сторони, суди зазначили таке.
Згідно з пунктом 25 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку. У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24 - 34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.
Отже, зміст бюджетної програми, передбаченої пунктом 25 Порядку № 845 полягає у запобіганні блокуванню основного рахунку боржника внаслідок надходження виконавчого документу. Приймаючи бюджетну програму, орган місцевого самоврядування спрямовує всі виконавчі документи саме на рахунок цієї програми, на якому передбачає наявність відповідних коштів в необхідному або прогнозованому розмірі.
Судами з`ясовано, що невиконання виконавчого листа у справі № 403/4910/12, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська для примусового виконання рішень арбітражного суду спричинене ухваленням Радою рішення № 12/14 від 28.09.2016 "Про затвердження бюджетної програми "На виконання судових рішень та виконавчих документів" на 2016 - 2020 роки", якою встановлено обсяг фінансування на вказані цілі від 200 000,00 грн до 500 000,00 грн на рік.
У матеріалах справи наявна постанова Верховного Суду від 19.05.2022 у справі №  200/21286/16-а (адміністративне провадження № К/9901/7506/21) за позовом Компанії до Ради про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
З цієї постанови вбачається, що предметом спору виступали позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування рішення Ради від 28.09.2016 №12/14 "Про затвердження бюджетної програми "На виконання судових рішень та виконавчих документів" на 2016 - 2020 роки", а також зобов`язання Ради виконати виконавчий лист № 403/4910/12, виданий Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 26.09.2012, шляхом виділення бюджетних асигнувань на суму, зазначену в цьому виконавчому листі.
За результатами розгляду адміністративної справи № 200/21286/16-а рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2019 у задоволенні позову Компанії відмовлено.
Натомість, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову; визнано протиправним і нечинним пункт 1 рішення Ради від 28.09.2016 № 12/14 в частині затвердження розділу 6 бюджетної програми "На виконання судових рішень та виконавчих документів на 2016 - 2020 роки"; у іншій частині позову - відмовлено.
Також у справі № 200/21286/16-а встановлено, що прийняте Радою рішення від 28.09.2016 №12/14 не обґрунтовано конкретними нормами законодавчих актів.
Враховуючи те, що цим рішенням Рада обмежила обсяг фінансування для забезпечення виконання рішень суду протягом 2016 - 2020 років певним розміром, що є меншим від загального розміру боргу Ради за виконавчим листом Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22.04.2014 у справі №  403/4910/12, що знаходиться на виконанні відповідача-2 з 11.06.2014, такі дії не лише перешкоджають ефективному виконанню рішень суду та виконавчих документів (тобто не відповідають меті бюджетної програми, затвердженої оскаржуваним рішенням, не передбачають альтернативних заходів, які б надавали можливість збільшити обсяг цієї бюджетної програми у разі потреби), а і свідчать про створення відповідачем штучних перешкод для належного та своєчасного виконання рішень судів та виконавчих документів, зокрема згаданого виконавчого листа.
Встановлені у адміністративній справі № 200/21286/16-а обставини також не підлягають повторному доказуванню відповідно до статті 75 ГПК України.
За таких обставин, здійснення органами казначейства стягнення коштів (безспірне списання) напряму залежить від дій або бездіяльності Ради, при цьому відсутність коштів не може слугувати підставою для невиконання рішень арбітражного суду про стягнення коштів з відповідача-3 на користь позивача (на зазначеному наголошував Верховний Суд в постанові від 11.07.2023 у цій справі).
Судові рішення (у даному випадку арбітражного суду), які набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню незалежно від волевиявлення боржника щодо його добровільного виконання, у зв`язку з чим твердження Ради про те, що вона не несе відповідальності за умисне невиконання судового рішення, оскільки обов`язок щодо стягнення покладений на інших осіб, суперечить законодавству України та сталій судовій практиці як національних судів, так і Європейського суду з прав людини, оскільки невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За таких обставин, суди виснували, що у даному випадку мала місце бездіяльність усіх відповідачів, що полягає у невиконанні рішень Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 14.07.2011 та від 07.10.2011. Така бездіяльність мала наслідком понесення позивачем шкоди, пов`язаної з довготривалим невиконанням рішень арбітражного суду та знеціненням національної валюти України протягом майже 9 років, оскільки заборгованість у рішеннях арбітражного суду визначена в іноземній валюті, а ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надано дозвіл на виконання рішень арбітражного суду в національній валюті України відповідно до статті 395 Цивільного процесуального кодексу України.
За ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012 у справі № 403/4910/12 загальний розмір гривневого еквіваленту суми, визначеної до стягнення арбітражними судами складав 9 954 424,31 грн.
При цьому, рішенням про стягнення коштів є не ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 403/4910/12, а саме рішення Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки, якими на користь позивача присуджено до стягнення суми в іноземній валюті.
Зазначеною ухвалою не вирішувався спір між сторонами та не приймалося рішення про стягнення коштів, а був наданий дозвіл на примусове виконання на території України рішення іноземного суду про стягнення коштів з Ради та відповідно (до чинного на момент надання вказаного дозволу) процесуального законодавства, у виконавчому листі наведено гривневий еквівалент сум, зазначених у рішеннях Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки.
Станом на дату подачі позовної заяви (23.03.2020), офіційний курс Національного банку України складав 27,7386 грн за долар США; 29,6359 грн за Євро; 1,08  грн за чеську крону, курс української міжбанківської валютної біржі, на які обслуговуючий банк зможе придбати валюту, складав 28,13 гривень за долар США.
Отже, станом на момент звернення позивачем з даним позовом до суду загальний розмір гривневого еквіваленту, стягнутої арбітражним судом суми, складав 30 811 536,55 грн.
У подальшому, постановою Верховного Суду від 11.07.2023 цю справу передано на новий розгляд, а позивачем збільшені позовні вимоги, про що подано відповідну заяву від 22.08.2023. Так, станом на день подачі такої заяви офіційний курс НБУ становив 36,5686 грн за долар США; 39,8415 грн за Євро; 1,6548 грн за чеську крону.
Загальний розмір гривневого еквіваленту сум, визначених у рішеннях арбітражного суду від 14.07.2011 та від 07.10.2011, станом на час звернення позивачем з заявою про збільшення позовних вимог від 22.08.2023, склав 40  890  409,65 грн.
Суди зазначили, що звертаючись з даним позовом, позивач не просить стягнути з відповідачів курсову різницю, як помилковою вважають останні, оскільки виконання зобов`язання перед позивачем зафіксовано рішеннями арбітражного суду в доларах США, Євро та чеських кронах, а тому саме зазначені суми в іноземній валюті (еквівалент цих сум у гривні) він має законне право отримати.
При цьому, відсутність у позивача можливості домогтися виконання арбітражних рішень Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської республіки від 14.07.2011 та від 07.10.2011, винесених на його користь, та отримати присуджені до стягнення суми в іноземній валюті, дозвіл на примусове виконання яких надано Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська ще у 2012 році, є втручанням у право позивача на мирне володіння майном, яке захищається згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суди визнали помилковими доводи відповідачів про те, що заявлені до стягнення кошти є прибутком позивача (упущеною вигодою), оскільки такі кошти є шкодою, заподіяною бездіяльністю відповідачів (тривалим невиконанням рішень іноземного суду) та знеціненням національної валюти України протягом тривалого періоду.
У разі, якщо позивач не отримає на свій рахунок кошти в сумі, зазначеній у рішенні Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 14.07.2011 та додатковому рішенні Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської Республіки від 07.10.2011 в повному обсязі, він зазнає втрат у розмірі різниці між фактично отриманою ним сумою та сумою, присудженою за рішенням іноземного суду. Оскільки виконання зазначених судових рішень арбітражного суду залежить від органів державної влади та місцевого самоврядування України і повністю перебуває під контролем Держави Україна, що визначає порядок виконання судових рішень та відповідальність за їх невиконання, позивач вправі висувати вимоги до її органів про відшкодування шкоди, заподіяної зволіканням органів виконати судове рішення іноземного суду.
Розмір завданої позивачу майнової шкоди станом на 22.08.2023, що складає різницю між гривневим еквівалентом суми згідно рішень Арбітражного суду при Економічній палаті Чеської Республіки та Аграрній палаті Чеської республіки від 14.07.2011 та від 07.10.2011 та гривневим еквівалентом суми стягнення, визначеної Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська в ухвалі від 28.09.2012, складає 30 935 985,34 грн (40 890 409,65 грн - 9 954 424,31 грн) та є обґрунтованим.
Таким чином, встановивши всі три елементи складу стверджуваного позивачем правопорушення - неправомірної бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, підтверджених рішеннями судів, які набрали законної сили, наявності шкоди та причинного зв`язку, суди дійшли висновку про задоволення позову.
Радою подано заяву про застосуванні позовної давності до спірних правовідносин, обґрунтованою тим, що Компанія довідалась про порушення свого права 26.09.2012, тобто згідно з ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012, у якій районний суд надав дозвіл на примусове виконання рішень арбітражного суду у національний валюті за курсом НБУ на день постановлення цієї ухвали.
За результатами розгляду цієї заяви відповідача-3 суд першої інстанції виснував, що позивачем позовну давність за заявленим позовом не пропущено з огляду на таке.
У цій справі предметом спору є стягнення шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності відповідачів у зв`язку з невиконанням рішень іноземного суду, а не шкоди, що була заподіяна внаслідок прийняття Радою конкретного рішення, чи бездіяльністю відповідачів у чітко визначений день. Шкоду заподіяно внаслідок триваючого системного невиконання відповідачами рішень арбітражного суду, у яких стягненню підлягали суми в іноземній валюті, зміна курсу яких (долар США, Євро та чеська крона) до гривневого еквіваленту відбувається кожного дня.
Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, яким надано дозвіл на виконання рішення іноземного суду про стягнення сум, що обчислюються в іноземній валюті, конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.
Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №  233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить у першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Водночас, Верховний Суд у силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові судів попередніх інстанцій чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Щодо касаційної скарги Ради Верховний Суд зазначає таке.
Обґрунтовуючи наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження судових рішень, Рада зазначила про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 22, 267, 1166, 1173, 1174 ЦК України та порушення норм процесуального права, зокрема, статей 2, 177, 277 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах від 29.04.2021 у справі № 405/500/18, від 16.03.2020 у справі №  613/814/16-ц, від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15, від 11.10.2023 у справі №  756/8056/19.
Проте обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилися з огляду на таке.
Так, у справі № 405/500/18 фізична особа звернулася з позовом до управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ДКСУ про відшкодування моральної шкоди, обґрунтованим тим, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової та маральної шкоди.
У межах розгляду цієї справи Верховний Суд виснував, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.
Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.
У справі № 613/814/16-ц фізична особа звернулася з позовом до Богодухівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області та ДКСУ про відшкодування шкоди, обґрунтованим тим, що державний виконавець ніяких дій на виконання судового рішення не здійснював, при тому, що у боржника було в наявності рухоме та не рухоме майно. В результаті тривалої неправомірної бездіяльності державного виконавця, яка визнана судовим рішенням, порушені його особисті майнові права, завдано матеріальної та моральної шкоди.
У межах розгляду цієї справи Верховний Суд виснував, що сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного списання збитків у вигляді стягнення нестягнутої за рішенням суду суми.
Однак, касаційним судом відхиляються посилання скаржника на зазначену судову практику Верховного Суду, з огляду на неподібність спірних правовідносин у вказаних справах за змістовним, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Заявлена до стягнення у межах цієї справи, яка розглядається, сума шкоди не є моральною шкодою за невиконання виконавчою службою рішення за позовом немайнового характеру (справа № 405/500/18), як і не є збитками у розмірі невиконаного рішення за позовом майнового характеру (справа № 613/814/16-ц).
Заявлена Компанією до стягнення шкода на підставі статті 1173 ЦК України не є нестягнутою сумою за рішеннями арбітражних судів. Позов Компанії, виходячи з його предмета та підстав, якраз і спрямований на можливість належного виконання рішень арбітражного суду про стягнення коштів в іноземних валютах. 
Висновки Верховного Суду, викладені у цих постановах є нерелевантними до спірних правовідносин.
У справі № 750/8676/15 банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку звернувся з позовом до фізичних осіб про стягнення збитків за кредитним договором, обґрунтованим тим, що йому заподіяні збитки, виходячи із курсової різниці між валютою кредитування та валютою погашення заборгованості, які підлягають стягненню з відповідачів.
Касаційним судом також відхиляються посилання скаржника на зазначену судову практику Верховного Суду, з огляду на неподібність спірних правовідносин у цій справі за змістовним, суб`єктним та об`єктним критеріями.
У межах цієї справи Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 22 ЦК України у формі упущеної вигоди відшкодовується тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
Однак, предметом розгляду цієї справи є стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, а не збитків у формі упущеної вигоди відповідно до статті 22 ЦК України.
Звертаючись з даним позовом, позивач не просить стягнути з відповідачів курсову різницю, а фактично просить виконати зобов`язання перед ним,  зафіксоване рішеннями арбітражного суду в іноземних валютах (еквівалент цих сум у гривні) на момент їх фактичного виконання на території України.
Скаржник також посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19, зазначаючи про невмотивованість оскаржуваних судових рішень в частині висновків про відсутність підстав для застосування позовної давності.
Однак скаржником у касаційній скарзі лише процитовано окремі загальні позиції з мотивувальної частини зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду щодо застосування 267 ЦК України, без зазначення обставин щодо невідповідності висновків судів попередніх інстанцій цим позиціям. Крім того, з оскаржуваних судових рішень вбачається належне мотивування відхилення посилань скаржника на пропуск позовної давності Компанією.
Отже, наведена Радою підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Ради.
Щодо касаційної скарги ДКСУ Верховний Суд зазначає таке.
Обґрунтовуючи наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження судових рішень, ДКСУ зазначила про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 2, 1173, 1174, 1190 ЦК України та статті 56 Конституції України, без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 11.10.2023 у справі № 902/21/21, від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19, від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17 та постанові Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13.
Так, у справі № 6-168цс13 товариство звернулося з позовом до фізичних осіб про відшкодування шкоди, обґрунтованого тим, що внаслідок злочинних дій відповідачів, а саме службової недбалості, які заподіяли тяжкі наслідки інтересам позивача, оскільки воно було позбавлене можливості задовольнити вимоги з повернення кредиту та сплати процентів за кредитною угодою за рахунок предмета застави, ураховуючи, що відповідачі визнали свою вину у вчиненні злочину, на підставі статей 16, 22, 541, 543, 1166 ЦК України просило стягнути відшкодування майнової шкоди.
У межах цієї справи Верховним Судом України зроблено висновок щодо застосування статті 1190 ЦК України: 
«Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій».
Однак, касаційним судом відхиляються посилання скаржника на зазначену судову практику Верховного Суду України, з огляду на неподібність спірних правовідносин у цій справі за змістовним, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Крім того, судами попередніх інстанцій у розгляді цієї справи не застосовувалися положення статті 1190 ЦК України, у зв`язку з чим зазначений висновок Верховного Суду України є нерелевантним до спірних правовідносин.
У справі № 904/3667/19 товариство звернулося з позовом до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області та ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, обґрунтованим невчиненням державним виконавцем дій на виконання судового рішення, при тому, що у боржника було в наявності рухоме та нерухоме майно.
Верховний Суд у цій справі зазначив, що у даному конкретному випадку бездіяльність державного виконавця в тих межах, які були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, не є тією обставиною, що знаходиться у прямому причинному зв`язку із шкідливими для позивача наслідками (невиконання рішення суду), оскільки виключення цієї обставини із загального ланцюгу причинно-наслідкових зав`язків не виключає настання для позивача таких наслідків, а тому бездіяльність державного виконавця не може бути визнана причиною завдання шкоди позивачу.
Однак, заявлена до стягнення у межах цієї справи, яка розглядається, сума шкоди не є шкодою у розмірі невиконаного державним виконавцем судового рішення про стягнення.
Виходячи з предмета та підстав позову Компанії, саме неправомірна бездіяльність відповідачів щодо тривалого невиконання рішень арбітражного суду про стягнення коштів в іноземній валюті призвела до заподіяння шкоди позивачу, що встановлено судами попередніх інстанцій.
З аналогічних підстав відхиляються Верховним Судом і посилання скаржника на подібні висновки Верховного Суду, викладені у справі № 761/7165/17.
У справі № 918/203/18 підприємство звернулося з позовом до Вараського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Головного управління Державної казначейської служби у Рівненській області про відшкодування шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення державними виконавцями примусового виконання рішень суду про стягнення з позивача заборгованості, останніми неправомірно було накладено арешт на кошти боржника, які містяться, зокрема, на рахунку ПАТ "КБ "Приватбанк" в частині заробітної плати, соціальних виплат, сплати єдиного соціального внеску та податку з доходів фізичних осіб, що було встановлено та підтверджено відповідними ухвалами Господарського суду Рівненської області, винесеними за наслідками розгляду судом скарг підприємства на відповідні неправомірні дії державних виконавців. Вищевказані неодноразові неправомірні накладення арештів на зазначені кошти підприємства унеможливили виплату позивачем заробітної плати його працівникам та інших обов`язкових платежів, у зв`язку з чим Головним управлінням Державної фіскальної служби у Рівненській області на підставі акта перевірки на підприємство було накладено податкові зобов`язання у розмірі 1 360 393,14 грн та штрафні санкції за несвоєчасну сплату єдиного внеску в сумі 761 289,25 грн. Враховуючи те, що нараховані контролюючим органом грошові кошти, які були сплачені позивачем до бюджету в повному обсязі, за своєю правовою природою є збитками, а також беручи до уваги, що зазначених збитків підприємство зазнало у зв`язку з вчиненням державними виконавцями неправомірних дій, позивач, посилаючись на статті 16, 22, 174, 1166, 1173 ЦК України, просив суд стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у Рівненській області 2 121 682,39 грн збитків, завданих неправомірними діями державних виконавців під час проведення виконавчого провадження.
Як зазначав позивач, завдана йому шкода полягає в безпідставному стягненні 2  060 151,50 грн податкового боргу та штрафних санкцій, нарахованих у зв`язку з фактичною неможливістю сплатити вищезазначені податкові платежі у встановлений законом строк.
Верховним Судом відхиляються посилання скаржника на висновки касаційного суду у цій справі, з огляду на неподібність спірних правовідносин за змістовним та суб`єктним критеріями.
Отже, наведені скаржником висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19, від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17, є нерелевантним до спірних правовідносин.
Отже, доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 2, 1173, 1174, 1190 ЦК України з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19, від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17, а також Верховного Суду України, викладених у постанові від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13 не знайшли свого підтвердження.
Водночас, ДКСУ у касаційній скарзі посилається на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування статті 56 Конституції України та статті 1173 ЦК України, викладених у постановах від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 11.10.2023 у справі № 902/21/21.
Так, у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є Головне управління Національної поліції в Сумській області, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.
У постанові від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20 Верховний Суд зазначив, що:
-  кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України);
-  відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом;
-  у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду (подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71));
-  залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44));
- резолютивна частина оскаржуваних судових рішень відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 Цивільного процесуального кодексу України підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися - ДКСУ, та виду рахунку з якого має бути здійснено списання - Єдиний казначейський рахунок.
У постанові від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17 Верховний Суд зазначив, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з ДКСУ шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.
У постанові від 11.10.2023 у справі № 902/21/21 Верховний Суд зазначив, що грошові кошти не можуть примусово стягуватись і з міністерства чи іншого державного органу. Кожне міністерство, інший державний орган покликані виконувати державні функції, покладені на них відповідно до законодавства; саме з цією метою здійснюється їх фінансування. Примусове стягнення коштів з міністерства чи іншого державного органу може призвести до неможливості виконання ними покладених на неї функцій, а відтак до розбалансування державної влади.
Верховний Суд зазначає, що наведені висновки Верховного Суду щодо порядку відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування є загальними та підлягають врахуванню у розгляді цієї категорії спорів безвідносно до правовідносин, що склалися в конкретній справі.
Суди попередніх інстанцій наведених висновків не врахували та приймаючи оскаржувані судові рішення неправильно визначили порядок стягнення, оскільки у спірних правовідносинах відповідальною за шкоду, заподіяну органами державної влади, є держава, а не відповідач-1 та відповідач-2.
Отже, в цій частині наведена ДКСУ підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, знайшла своє часткове підтвердження під час здійснення касаційного провадження.
За приписами пунктів 1, 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги, зокрема має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, друга статті 311 ГПК України).
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що резолютивна частина рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023, залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024, підлягає зміні в частині порядку стягнення заподіяної шкоди - така шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України, а не з ДКСУ та ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області.
Оскільки Верховний Суд вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення заподіяної шкоди, з мотивів, викладених у цій постанові, касаційну скаргу ДКСУ слід задовольнити частково, оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення у редакції, наведеній у резолютивній частині цієї постанови.
Оскільки у даній справі спір виник у тому числі внаслідок неправильних дій ДКСУ, відповідно до частини дев`ятої статті 129 ГПК України, не зважаючи на результати перегляду справи у суді касаційної інстанції, витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 308, 309, 311, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 у справі № 910/4537/20, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2.  Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
3.  Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 у справі №  910/4537/20 змінити в частині визначення порядку стягнення заподіяної шкоди, виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення в такій редакції:
"Стягнути солідарно з Державного бюджету України та з Дніпровської міської ради (просп. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000, ідентифікаційний код 26510514) на користь Компанії Євроеколоджі Інтернешнл Корпорайшн А.С. (Euroecology International Corporation a.s.) (вул. Горнокрчська, 649/31, 140 00, Прага, 4, Чеська Республіка, ідентифікаційний код 18631789) шкоду у сумі 30  935  985 (тридцять мільйонів дев`ятсот тридцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 34 коп."
4. В іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                   І. Булгакова

Суддя                                                                                                   І. Колос 

Суддя                                                                                                  Т. Малашенкова