УХВАЛА
29 жовтня 2024 року 
м. Київ
справа № 440/14763/21
адміністративне провадження № К/990/40952/24 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропрогрес плюс" до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропрогрес плюс" (далі також -Позивач) звернулося до суду з позовом, у якому просило (з урахуванням уточнення позову): визнати протиправними дії Державної податкової служби України щодо зменшення суми податку, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних; визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Полтавській області щодо опрацювання в межах компетенції методологічних помилок, виявлених платниками податків під час роботи в Електронному кабінеті; зобов`язати Державну податкову службу України та Головне управління ДПС у Полтавській області здійснити відповідні дії щодо збільшення суми реєстраційного ліміту на суму 1   305 670,37 грн в Системі електронного адміністрування податку на додану вартість шляхом коригування даних в Системі електронного адміністрування ПДВ, відновлення/збільшення суми податку, на яку Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропрогрес плюс" має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 1 305 670,37 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року, адміністративний позов задоволено.
Постановою Верховного Суду від 7 вересня 2023 року касаційні скарги Головного управління ДПС у Полтавській області та Державної податкової служби України задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалюючи постанову Верховний суд вказав, що:
- судами першої та апеляційної інстанції не було встановлено (з урахуванням зазначеного та вказаних вимог чинного законодавства до порядку електронного адміністрування ПДВ) та не надано жодної належної оцінки доводам відповідачів, що сума перевищення позитивного значення виникла в результаті самостійно поданої позивачем некоректної податкової звітності, реєстрації податкових накладних, розрахунків коригування до них, а не внаслідок помилок в Електронному кабінеті платника податку, зумовленими діями/бездіяльністю ДПС України в частині електронного адміністрування ПДВ, а також бездіяльністю ГУ ДПС у Полтавській області щодо опрацювання в межах компетенції методологічних помилок, виявлених платниками податків під час роботи в Електронному кабінеті;
- для правильного вирішення справи, судам необхідно дослідити та надати належну оцінку поданої позивачем податкової звітності, порядку реєстрації відповідних податкових накладних, розрахунків коригування до них в частині, що стала підставою для зменшення суми податку, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних;
-щодо посилань відповідачів на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 1 липня 2020 року у справі № 640/13478/19, колегія суддів зазначає, що враховуючи встановлені обставини справи, такі не є релевантними спірним правовідносинам у справі, що розглядається. Так, у вказаній справі платник податків перебуває на спеціальному режимі оподаткування, що передбачає особливий порядок подання податкової звітності, порядку реєстрації відповідних податкових накладних, розрахунків коригування до них дотримання якого слугує правильному визначенню системою реєстраційного ліміту.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року, позов задоволено.
Ухвалюючи рішення у справі, суди першої та апеляційної інстанцій вказали, що:
- у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021  року у справі №1640/3029/18 викладено такий висновок щодо застосування норм права: «...якщо платником податку була зареєстрована помилково складена податкова накладна, то вона не підлягає відображенню у звітності з ПДВ (декларації ПДВ). Розрахунок коригування, який може бути вписаний до такої податкової накладної, належить до реєстрації, але до звітності з ПДВ також не включається». Отже, ані помилково виписані податкові накладні №8 та №9, ані розрахунки коригування № 17 та № 18 до цих податкових накладних хоча належать до реєстрації в ЄРПН, але до звітності з ПДВ не включаються.
- відповідачами не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження подання позивачем некоректної чи неправильної податкової звітності з ПДВ за лютий 2021 року та березень 2021 року;
- сума перевищення позитивного значення виникла не в результаті самостійно поданої позивачем некоректної податкової звітності та/або реєстрації податкових накладних, розрахунків коригування до них, як стверджують відповідачі, а внаслідок помилок в Електронному кабінеті платника податку, зумовленими діями/бездіяльністю ДПС України в частині електронного адміністрування ПДВ, а також бездіяльністю ГУ ДПС у Полтавській області щодо опрацювання в межах компетенції методологічних помилок, виявлених платниками податків під час роботи в Електронному кабінеті.
25 жовтня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024     року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -також - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Так, обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: норми матеріального права, яка неправильно застосована судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Якщо касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається: норма матеріального права, яка неправильно застосована судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити;      вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу;  висновку, який на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України у ній вказуються: норма матеріального права, яка неправильно застосована судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним;  у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Подаючи ж касаційну скаргу на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник повинен вказати норми права, які, на його думку, неправильно застосовані судами, й врегульовують саме спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування стояло перед судами попередніх інстанцій.
Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
У поданій касаційній скарзі скаржник, як на підставу для касаційного оскарження судових рішень, посилається, зокрема, на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про неправильне застосування Полтавським окружним адміністративним судом та Другим апеляційним адміністративним судом норм процесуального права а саме: частини першої статті 90, частини першої статті 210, статті 211, частини другої статті 242 КАС, частини четвертої статті 246, частини першої статті 322 КАС України без урахування висновків Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 березня 2017 року у справі № 800/527/16.
Ухвалюючи постанову від 28 березня 2017 у справі № 800/527/16, на неврахування висновків якої покликається скаржник, Верховний Суд України здійснював розгляд заяви Вищої ради юстиції про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України й аналізував положення КАС України, які були чинними до 15 грудня 2017 року.
Суд звертає увагу скаржника, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування. 
При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
З урахуванням цього в сукупності відсутні підстави вважати, що скаржник з дотриманням вимог КАС України обґрунтував передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставу касаційного оскарження.  
Скаржник у касаційній скарзі зазначає, про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Посилаючись у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач стверджує про неправильне застосування судами під час здійснення у відповідності постанови Верховного Суду від 7 вересня 2023 року у цій справі нового розгляду норм права пункту 1 частини другої статті 353, частини п`ятої статті 353 КАС України та ігнорування правових доктрин "res judicata", "collateral estoppel", та доктрини "права справи" (англ, law of the case doctrine) за відсутності висновків Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норми права у подібних правовідносинах.  У касаційній скарзі скаржник стверджує, що суди вийшли за межі повноважень, оскільки Верховний Суд у постанові від 7 вересня 2023 року у цій справі сформував висновок щодо функціонування системи електронного адміністрування ПДВ, зазначивши, що система функціонує згідно вказаних положень податкового законодавства та автоматично обчислює реєстраційну суму щоразу при зміні значення будь-якого показників формули.  Стверджує, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би містив дані про виявлення позивачем методологічних помилок, а отже є передчасними висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно необхідності опрацювання таких помилок ГУ ДПС у Полтавській області в межах компетенції.  Зазначає, що предмет доказування вказаної справи потребує повного та всебічного встановлення обставин, з`ясування доводів сторін.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Скаржник конкретно так і не визначив як на його думку відповідна норма повинна застосовуватися.
Зазначене свідчить про формальний підхід скаржника до оформлення касаційної скарги, з урахуванням цього немає підстав вважати, що скаржник з дотриманням процесуальних норм обґрунтував передбачену пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставу касаційного оскарження. 
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша  статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропрогрес плюс" до Державної податкової служби України , Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                    Н.Є. Блажівська