ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9989/24 Справа № 202/24279/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Пищиди М.М.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2024 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У квітні 2013 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 20 серпня 2008 між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договору № 245297-CRED, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 6 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 серпня 2009 року.
Позивач зазначає, що вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладення 20 жовтня 2010 року з ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 на суму 10 000 грн.. 
Позивач вказує, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 04 квітня 2013 складає 17 885, 92 дол. США, з яких: 5 544, 56 дол. США - заборгованість за кредитом, 11 459, 86 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 31, 28 дол. США – штраф (фіксована частина), 850, 22 дол. США – штраф (процентна складова). 
Вказану суму кредитної заборгованості банку просив стягнути на свою користь.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог до акціонерного товариства “Акцент-Банк” закрите.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено частково, а саме, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 245297-CRED в сумі 9 428, 56 дол. США, з яких: 5 544, 56 дол. США заборгованість за кредитом, 3 852, 72 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом та штраф (фіксована частина) 31, 28 дол. США. В задоволенні іншої частини позовних вимог — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та направити справу за підсудністю. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено правило територіальної підсудності, що є безумовною підставою для скасування рішення, оскільки зареєстрованим місцемпроживанням відповідачки на момент відкриття провадження по справі є м. Рівне. Апелянт вказує, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним доказом щодо заборгованості за кредитом. Крім того, апелянт вказує, що умови кредитного договору щодо нарахування відсотків, неустойки, тощо припинилися з 21 серпня 2009 року, та позивачем не надано доказів порушення відповідачем будь-яких умов кредитного договору в період його дії.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 20 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», яке змінило найменування на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 245297-CRED, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 6 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік з кінцевим терміном повернення 20 серпня 2009 року (пункти 1.3., 1.4., 3.1. договору).
Додатком № 1 до кредитного договору від 20 серпня 2009 року № 245297-CRED сторонами погоджено Графік погашення кредиту і процентів, відповідно до якого погашення заборгованості за кредитом та процентами визначено щомісячними платежами
Підпунктом «а» пункту 2.3.1. кредитного договору від 20 серпня 2008 № 245297-CRED передбачено, зокрема, що при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк, на свій розсуд, має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за договором в повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому за зобов`язаннями, строки яких не настали, строки вважаються такими, що настали у вказану в повідомленні дату. В цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.
Згідно пункту 5.7. кредитного договору від 20 серпня 2008 року № 245297-CRED строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, неустойки - пені, штрафів по даному договору встановлюється сторонами тривалістю 5 років.
На виконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2023 року позивачем було надано суду для огляду оригінал кредитного договору № 245297-CRED від 20 серпня 2008 року та додаток № 1 до нього, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ; оригінал договору №245297-CARD від 20 серпня 2008 року про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти «Мікрокредит», укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ..
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 245297-CRED станом на 04 квітня 2013 року банком нарахована заборгованість у загальному розмірі 17 885, 92 дол. США, яка складається з: 5 544, 56 дол. США - заборгованість за кредитом, 11 459, 86 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 31, 28 дол. США – штраф (фіксована частина), 850, 22 дол. США – штраф (процентна складова).
Встановлено, що останній платіж на погашення заборгованості позичальником було здійснено 03 грудня 2008 року.
ОСОБА_1 подано заяву про застосування строків позовної давності.
Встановивши вказані обставини справи, врахувавши, що строк дії кредитного договору, за погодженням сторін, визначено до 20 серпня 2009 включно, тоді як з даним позовом банк звернувся 17 квітня 2013 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 20 серпня 2008 за щомісячними платежами в межах п`ятирічного строку позовної давності, тобто за період з 17 квітня 2008 року по 20 серпня 2009 (строк закінчення дії кредитного договору) заборгованості за кредитом в сумі 5 544, 56 дол. США та заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 3 852, 72 дол. США. При цьому, суд вважав, що до стягнення також підлягає штраф, так як умовами кредитного договору сторони передбачили сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Встановлено та не заперечувалось сторонами, що строком закінчення кредитування є 20 серпня 2009 року.
Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії за період з 21 серпня 2009 року по 04 квітня 2013 року.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Згідно кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.
Встановивши факт неналежного виконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань, врахувавши, що строк дії кредитного договору закінчився 20 серпня 2009 року, а також те, що сторонами були узгоджені умови щодо сплати штрафів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, частково за відсотками та штрафом (фіксована частина).
Доводи апелянта в скарзі про те, що судом першої інстанції порушено правило територіальної підсудності, що є безумовною підставою для скасування рішення, оскільки зареєстрованим місцем проживання відповідачки на момент відкриття провадження по справі є м. Рівне, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянт тлумачить норми права на свою користь. 
Колегією суддів встановлено, що на момент відкриття провадження по справі, одним із відповідачем було акціонерне товариство “Акцент-Банк”, а тому позивач на власний розсуд визначив суд до якого звернувся для захисту порушеного права.
Твердження апелянта в скарзі про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним доказом щодо заборгованості за кредитом, а також те, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем будь-яких умов кредитного договору в період його дії, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що відповідачка ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не спростувала заявлені позовні вимоги, не надала свого контррозрахунку, не заявляла клопотання про призначення по справі судової експертизи. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи жодним із доказів не підтверджені, а тому є лише припущеннями відповідача, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для часткового задоволення позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів. 
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

М.М. Пищида