ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7559/24 Справа № 178/1071/15 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого        Городничої В.С.,
суддів        Петешенкової М.Ю., Єлізаренко І.А.,

       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У липні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 29.07.2006 року у розмірі 21835,15 грн та судових витрат по справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг за договором №б/н від 29.07.2006 року. У зв`язку з невиконанням обов`язків по поверненню кредиту у відповідача перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 31.05.2015 року становить 21835,15 грн та складається з наступного: заборгованості за кредитом – 3868,75 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 16450,44 грн; крім того штрафи відповідно до Договору: штрафу (фіксована частина) – 500 грн; штрафу (процентна складова) – 1015,96 грн.
       Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 31 травня 2015 року за кредитним договором № б/н від 29 липня 2006 року в сумі 21 835,15 грн та судовий збір.
       Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року залишено без задоволення.
       Не погодившись з даним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що рішення ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.
       Позивач скористався своїм правом, та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду — без змін.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з наступних підстав.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом встановлено, що 29.07.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредитну карту зі встановленим кредитним лімітом зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком дії карти 3 роки.
У заяві зазначено, що відповідач ознайомився та згоден з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку. Згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
На підтвердження заявлених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» надало суду анкету-заяву від 29.07.2006 року про приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором; Витяг з Умови та правила надання банківських послуг; Паспорт споживчого кредитування; Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки; Довідку про надання відповідачу кредитних карток та виписку по рахунку відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що в подальшому відповідачу неодноразово збільшувався розмір кредитного ліміту.
З 24.01.2009 року кредитний ліміт відповідачу був знижений до 3870,00 грн.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 31.05.2015 року заборгованість становить 21835,15 грн та складається з наступного: заборгованості за кредитом – 3868,75 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 16450,44 грн; крім того штрафи відповідно до Договору: штрафу (фіксована частина) – 500 грн; штрафу (процентна складова) – 1015,96 грн.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підписана 29.07.2006 року ОСОБА_1 заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між сторонами договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов`язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтями 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору б/н від 29.07.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 , а останній отримав кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
В свою чергу, ОСОБА_1 в добровільному порядку виниклу та непогашену заборгованість за кредитним договором б/н від 29.07.2006 року не погасив.
10.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.
03.05.2024 року відповідачем до суду було подано письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності за заявленими позовними вимогами.
Положеннями статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законодавством встановлена спеціальна позовна давність та відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. 
Відповідно до ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (пункт 137 рішення від 09 січня 2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Олександр Волков проти України»).
Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Відповідно до пункту 2.1.1.2.11, 2.1.1.12. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці картки.
З довідки ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що банком було видано ОСОБА_1 в межах кредитного договору б/н від 29.07.2006 року кредитну картку, зокрема: 4149605332940782 з датою відкриття 30.05.2006 року та терміном дії 3 роки.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки матеріали справи свідчать що строк дії картки закінчився у 2009 році, а з позовною заявою позивач звернувся червні 2015 року.
Позивачем не доведено погодження сторонами у передбаченій ст. 259 ЦК України письмовій формі збільшеного строку позовної давності.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до відповідача.
       Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Разом з цим, колегія суддів при ухваленні судового рішення, у розумінні положень ст. 141 ЦПК України переглядає розподіл судових витрат у справі, та виходячи із відмови у задоволенні позову, стягнуті із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1218,00 грн віднести за рахунок позивача, враховуючи задоволення апеляційної скарги з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 належить стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1827,00 грн.
       Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити в повному обсязі.
       Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року – скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1827,00 грн.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        М.Ю. Петешенкова

                                                                               І.А. Єлізаренко