ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2024 року
м. Харків
справа № 643/18809/19
провадження № 22ц/818/3701/24  
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року в складі судді Скотаря А.Ю.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 23 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в період якого подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . 
Вважав, що оскільки квартира придбана під час шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя. 
Просив визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності по частині за кожним на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено, в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частки за кожним на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1820,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким врахувати підстави для відступлення від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 26 червня 2014 року вона продала належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , за 149 820,00 грн, що було еквівалентно 13 200,00 доларів США, які в подальшому витратила на придбання спірної квартири. На момент придбання спірної квартир курс долара США відносно гривні виріс, тому її внесок особистих коштів склав 171 444,24 грн. Зазначила, що ще 130 000,00 грн, що еквівалентно приблизно 10 000,00 доларів США їй подарувала її мати. Вказала, що посилання позивача на те, що йому повернули борг ОСОБА_3 в розмірі 2000,00 доларів США та ОСОБА_4 в розмірі 105 000,00 грн є необґрунтованими, оскільки у нього не було таких значних коштів, позивач з 2006 року працює вантажником та отримує мінімальну заробітну плату, у нього відсутнє у власності рухоме чи нерухоме майно. Посилалася на те, що під час придбання спірної квартири дійсно були використані кошти особисті її та спільні кошти, а тому частки сторін у майні не є рівними. Зазначила, що задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції задовольнив вимогу про визнання за нею право власності на частину спірної квартири, хоча вона із позовом до суду не зверталась.
31 жовтня 2024 року від представника ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що спірна квартира придбана здебільшого за особисті кошти відповідачки. Таким чином презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачкою не спростовано, а підстави для відступлення від рівності часток у праві власності відсутні.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторони не надали, тому спірне майно підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 23 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Заочним рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 08 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.35 том 2).
16 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 26,3 кв м, загальною площею 45,7 кв м. Продаж квартири вчинено за суму 416 000,00 грн.
Відповідно до пункту 7 цього договору, покупець ОСОБА_2 стверджує, що діє за письмовою згодою свого чоловіка ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Карафетовою К.В. 16 вересня 2014 року за реєстровим № 3844, про що доведено до відома продавця (а.с.47-48 том 1, а.с.27-28 том 2).
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2688013 від 16 вересня 2014 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 186032354 від 24 жовтня 2019 року, вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.8,49-50 том 1, а.с.29-30 том 2).
За умовами договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2014 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 , яка належала продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 15 листопада 2005 року за реєстраційним № 5-05-257371, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22 листопада 2005 року за реєстровим № П-5-66204.
Відповідно до пункту 4 цього договору продаж квартири вчинено за суму 149 820,00 грн, що еквівалентно 13 200,00 доларів США (а.с.51-53 том 1, а.с.23-26 том 2). 
Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 з 11 вересня 2006 року працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод «ГНЦЛС» на посаді вантажник та за 2014 рік йому нараховано дохід в загальному розмірі 60 461,70 грн (а.с.81 том 1).
ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції копії розписок, з яких вбачається, що за розпискою від 14 вересня 2009 року ОСОБА_1 20 серпня 2014 року повернуто позику в розмірі 2000,00 доларів США, а за розпискою від 10 серпня 2008 року ОСОБА_1 14 серпня 2014 року повернуто позику на суму 105 000,00 грн (а.с.82,83 том 1).
Також ОСОБА_1 надав копії договорів оренди землі та довідки, з яких вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 отримували орендну плату в період з 2011 року по 2014 рік (а.с.84-113 том 1).
ОСОБА_2 також надала копії договорів оренди землі укладених її матір`ю ОСОБА_10 та довідку про доходи, а саме отримання останньою орендної плати за землю (а.с.150-157,164,165-167 том 1, а.с.32,34 том 2).
З довідки від 23 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «НК Сервіс» на посаді представник торгівельний та за період з січня 2014 року по 11 серпня 2016 року їй нараховано дохід в розмірі 56 931,76 грн (а.с.168 том 1, а.с.31 том 2).
З довідки від 25 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_10 отримує пенсію за віком та за період з 2007 року по 30 листопада 2020 року загальний розмір становить 194 721,78 грн. За період 2013 року їй нараховано пенсію в розмірі 12 865,24 грн, а за 2014 рік – 13 470,24 грн (а.с.171 том 1).
В суді першої інстанції були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_9 зазначила, що ОСОБА_1 є її братом, ОСОБА_2 – колишня дружина брата. У 2014 році вони вирішили придбати власне житло, так як з попереднього місця проживання були змушені з`їхати. Вони почали збирати кошти на придбання спільного житла. ОСОБА_2 продала належну їй кімнату у гуртожитку за 13 000,00 доларів США, крім того у них були спільні кошти. ОСОБА_1 у серпні-вересні 2014 роки повернули борги, зокрема односелець ОСОБА_4 повернув 105 000,00 грн, а також ОСОБА_3 . Також вона дала 1000 доларів США, а її зять ОСОБА_11 позичив 3000,00 доларів США. Всі позичені кошти були в наступному повернуті. 
ОСОБА_4 зазначив, що з ОСОБА_1 колись разом працював, разом проживають в одному селі. Приблизно у 2008 році він позичав у ОСОБА_1 гроші в сумі 105 000,00 грн для придбання трактора, який був потрібен для господарства. Гроші мав повернути за першою вимогою. Дружина позивача у червні 2014 року просила повернути гроші, проте він віддав у серпні ОСОБА_1 . При цьому останній повернув йому розписку. Щодо долі розписки ОСОБА_4 дав суперечливі показання: спочатку зазначив, що він її знищив, потім, що вона зберігалась у нього з іншими документами. У 2022 році через обстріли російських військових було знищено частину його будинку разом з документами. 
ОСОБА_12 зазначила, що з ОСОБА_2 знайома з 2008 року та підтримує відносини й досі. З ОСОБА_1 познайомилась через ОСОБА_2 . У 2014 році вони вже були одружені та звернулись до свідка з проханням знайти ріелтора, в чому вона їм допомогла. За допомогою ріелтора, якого вона порадила, ОСОБА_2 продала свою квартиру за 13 000,00 доларів США, після чого вони деякий час мешкали у родичів позивача. В тому ж році вони купили спірну квартиру, для чого ОСОБА_2 займала додатково гроші. В придбаній квартирі робився капітальний ремонт, були замінені вікна, проводка, тощо. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до знайомства мешкали в одному гуртожитку. ОСОБА_2 працював на заводі, назвати його заможнім не можна. Він не мав свого житла, автомобіля чи дорогих гаджетів. Його батьки мешкають в селі. 
ОСОБА_10 зазначила, що у 2010 році її дочка ОСОБА_2 почала мешкати разом з ОСОБА_1 і вони одружились. На той час обидва працювали. У 2014 році ОСОБА_2 продала свою кімнату у гуртожитку за 13 000,00 доларів США, які свідок зберігала у себе та віддала дочці, коли вона придбала спірну квартиру. На придбання квартири вона дала дочці 3000,00 доларів США, крім того, протягом останніх 10 років до того неодноразово передала гроші на загальну суму біля 10 000,00 доларів США. Про позики дочкою чи позивачем коштів для придбання квартири їй нічого не відомо.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, з 23 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2014 року.
Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.
Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру ОСОБА_2 посилалася на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте була куплена нею виключно за особисті кошти, а саме за кошти отримані від продажу 26 червня 2014 року квартири АДРЕСА_3 . Продаж вказаної квартири було вчинено за 149 820,00 грн, еквівалент 13 200,00 доларів США. Також посилалася на те, що 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 130 000,00 грн, подаровано її матір`ю.
Однак, матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_10 дійсно подарувала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 130 000,00 грн.
В свою чергу матеріали справи свідчать про те, що 26 червня 2014 року ОСОБА_2 продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_3 , за суму 149 820,00 грн.
В суді першої інстанції, ОСОБА_1 підтвердив, що кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу належної їй квартири, були витрачені нею на придбання спірної квартири (протокол судового засідання в суді першої інстанції від 27 травня 2024 року).
Однак, вже на стадії апеляційного перегляду ОСОБА_1 стверджує, що отримані ОСОБА_2 від продажу належної їй квартири кошти, не були нею витрачені на придбання спірної квартири.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовчу діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 20024 року № 15-рп/2004).
Тлумачення як статті 3 ЦК України, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого2022 року у справі № 209/3085/20).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2024 року у справі № 509/2156/19 (провадження № 61-3361св24).
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що з загальної суми коштів – 416 000,00 грн, витрачених на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , 149 820,00 грн були особистими коштами ОСОБА_2 отриманими нею за відчуження квартири АДРЕСА_3 , яка належала їй на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 15 листопада 2005 року за реєстраційним № 5-05-257371, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22 листопада 2005 року за реєстровим № П-5-66204.
Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Таким чином частка в спірній квартирі, що підлягає визнанню за ОСОБА_1 становить 32/100 частин, що відповідає половині вкладених спільних коштів подружжя (266 180,00 /2=133 090,00 грн), а частка, що підлягає визнанню за ОСОБА_2 становить 68/100, що відповідає половині спільних коштів подружжя та її особистих коштів (149 820,00 грн + 133 090,00 грн).
За таких обставин рішення суду підлягає зміні, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовну заяву ОСОБА_1 задоволено на 32%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 582,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Оскільки апеляційну скаргу задоволено на 68%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1856,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1274,00 грн (1856,40 грн – 582,40 грн).
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року – змінити.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 32/100 частин на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 68/100 частин на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Здійснити перерозподіл судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1274,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        Н.П. Пилипчук

Судді                                                                О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.