УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/5611/23 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П. 
Категорія 8 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Трояновської Г.С., 

за участю секретаря судового засідання        Журавської Д.П.,        

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5611/23 за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності зі сплатою компенсації за частку, визнання права власності на частку майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,  яка діє  в інтересах  неповнолітньої ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П. в м. Коростені,
в с т а н о в и в :
У серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, який 12.01.2024 уточнила та просила припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та компенсувати її вартість в сумі 74858,30 грн, а також визнати право власності ОСОБА_2 на 1/6 вказаної спірної квартири, припинити право спільної часткової власності на вказану спірну квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що неповнолітня донька позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5 на 5/6 частини спірної квартири . Відповідач ОСОБА_3 є спадкоємицею 1/6 частки вказаної квартири, як мати пенсійного віку, що має обов`язкову долю в спадщині. Частка відповідачки ОСОБА_3 є незначною, технічно виділити її неможливо, проживати разом в однокімнатній квартирі також є неможливим. В період розгляду судом даної справи ОСОБА_3 свою 1/6 частку подарувала своїй онуці, дочці покійного ОСОБА_5 від першого шлюбу ОСОБА_4 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої  ОСОБА_2  відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі . В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував, що після смерті ОСОБА_5 , його неповнолітня дочка ОСОБА_2 отримала у спадок за заповітом 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира була набута у порядку спадкування , в результаті якого , мати спадкоємця ОСОБА_3 отримала обов`язкову частку 1/6 поза волею спадкодавця, який за життя залишив заповіт на користь своєї дитини. Квартира є однокімнатною, тому відсутня можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Також спільне користування квартирою неможливе, оскільки співвласник не є членом однієї сім`ї, не проживають спільно, не ведуть спільне господарство. Пропозиція до відповідача щодо продажу належної частки залишилась без задоволення. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна квартира є однокімнатною та частина , яка належить відповідачу становить 2,8 кв.м. житлової площі, що навіть не відповідає санітарним нормам на одну особу. Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітній син проживають та мають користуватися 2,8 кв.м. житлової площі, проте останній користуються більшою площею квартири, яка їм не належить, чим обмежують права неповнолітньої ОСОБА_2 . Відповідачі завдають істотної шкоди неповнолітній ОСОБА_2 , яка має статус напівсироти і через неправомірні дії не може користуватися власним житлом.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 12 липня 2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Власником іншої частки вказаної квартири - 1/6 є ОСОБА_3 , яка 26 вересня 2023 року в період розгляду даної справи судом першої інстанції подарувала належну їй 1/6 частку квартири ОСОБА_4 , яка з малолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вселилася у спірну квартиру і там проживають та доглядає за хворою ОСОБА_3 
Квартира АДРЕСА_1   на 5-му поверсі 5-етажного будинку, складається із однієї кімнати та приміщень загального користування, загальною площею 35,9кв.м, та житловою площею 17,3кв.м. 
Відповідно до звіту про вартість 5/6 частин квартири складає 374292,00 грн, а вартість 1/6 частини 74858,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення права власності ОСОБА_4 на частку в спільному майні завдасть істотної шкоди відповідачці та неповнолітньому члену її сім`ї.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;    2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року   в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18,    від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду    від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України    від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі     № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.
Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_4 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на підставі статті 365 ЦК України просила припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку спірної квартири, стягнувши з ОСОБА_2 вартість такої частки, та визнати за нею право власності на 1/6 частку вказаного нерухомого майна.
Як на обґрунтування підстав позову посилалася на те, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, виділ такої частки в натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
14 листопада 2019 року ОСОБА_5 склав заповіт, за яким все його нерухоме та рухоме майно, яке буде належати йому на день смерті, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, та на що за законом матиме право, заповів своїй дочці – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12 липня 2023 року приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Можаровська Н.В. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1  .
Власником іншої частки вказаної квартири АДРЕСА_2 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 липня 2023 року була мати ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , яка 26 вересня 2023 року в період розгляду даної справи судом першої інстанції подарувала належну їй 1/6 частку квартири онуці ОСОБА_4 . 
У цій справі встановлено, що крім 1/6 частини спірної квартири ОСОБА_3 належить право власності на 1/4 частину 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 та їй в користування виділена кімната АДРЕСА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради №550 від 04.11.2020 та 15.12.2020 виданий ордер №233 серія ГР.
Відповідач ОСОБА_4 до набуття права власності на 1/6 частину спірної квартири – до 26.09.2023 року проживала та була зареєстрована у квартирі своєї матері за адресою: квартира АДРЕСА_5 . Надалі відповідач ОСОБА_4 разом з малолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 вселилася у спірну квартиру і там проживають. 
Згідно висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №804/09-2924 від 04.09.2024 дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1   становить 127 150, 00 грн. Поділ однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на дві окремі (ізольовані) квартири відповідно до часток співвласників ( розмір часток: 5/6 та 1/6) або із відступом від часток, не вбачається можливим. Виділити частку розміром 5/6 в однокімнатної квартири АДРЕСА_1 відповідно до розміру частки або із відступом в зазначеній квартирі, не вбачається можливим.
Враховуючи всі обставини цієї справи, зокрема вік позивача, яка є неповнолітньою дитиною, особливості набуття сторонами права спільної часткової власності, те що, належна ОСОБА_4 частка у праві на квартиру не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника та членам її сім`ї, з огляду на факт попереднього внесення представником позивача на депозитний рахунок суду вартості частки  відповідача у спільному нерухомому майні, колегія суддів вважає, що наявні визначені ч.1 ст.365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача ОСОБА_4 на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника - позивача.
Оскільки ОСОБА_3 на теперішній час не є власником спірної частини квартири, відчуживши її на користь ОСОБА_4 , тому в задоволенні позовних вимог до неї слід відмовити.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідності до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів 10000,00 грн витрат на правову допомогу.
25 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_7 подав клопотання про відшкодування судових витрат у розмірі 43789,60 грн, які складаються із: судового збору за звернення до суду із позовом в сумі 1073,60 грн; заяви про забезпечення позову в сумі 605,60 грн; витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції у розмірі 13000,00 грн; разом 14679,20 грн. Витрати, понесені в суді апеляційної інстанції: судовий збір за подання апеляційної скарги – 1610,40 грн; оплата експертизи; та витрати на професійну правничу допомогу, а всього 29110,40 грн, загальний розмір 43789,60 грн.
09 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_7 подав додаткове клопотання про відшкодування судових витрат, у якому просив стягнути додатково 2600,00 грн на проведення незалежної оцінки квартири, а всього 46389,60 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано: ордер на надання правничої допомоги в суді першої та апеляційної інстанціях; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; акт приймання - передачі наданої правової допомоги в суді першої та апеляційної інстанціях.
Згідно додатку до договору №1 про надання правової допомоги від 21.08.2023 вбачається надання наступних послуг в суді першої інстанції: підготовка, направлення позовної заяви – 5000.00 грн; підготовка, направлення клопотання 11.01.2024 - 500,00 грн; підготовка, направлення уточненої позовної заяви 11.01.2024 - 5000,00 грн; підготовка, направлення заяви про забезпечення позову 08.02.2024 - 1000,00 грн; участь у судовому засіданні 06.05.2024 – 1500,00 грн., всього - 13000,00 грн.
Згідно додатку № 2 до договору про надання правової допомоги від 23.08.2023 вбачається надання наступних послуг в Житомирському апеляційному суді: підготовка та направлення апеляційної скарги 14.06.2024 – 10000,00 грн; підготовка клопотання  про призначення експертизи  11.07.2024 – 500,00 грн; участь у судовому засіданні 10.07.2024 – 2000,00 грн; участь у судовому засіданні 17.07.2024 – 2000,00 грн; ознайомлення з матеріалами судової експертизи 20.09.2024 - 1000,00 грн;  участь у судовому засіданні 25.09.2024 – 2000,00 грн, всього - 17500,00 грн.
Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України).
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 133,134, 137, 141 ЦПК України.
Згідно положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Таким чином враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, а також принципи розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 з  ОСОБА_4 5000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таким же правилом підлягають розподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.02.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_7 про забезпечення позову, а тому витрати у розмірі 605,60 грн не відшкодовуються. 
Також не підлягають відшкодуванню 2600,00 грн за проведення незалежної оцінки вартості квартири, згідно договору від 21.08.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_8 , оскільки колегією суддів при визначенні ринкової вартості спірної квартири, враховано висновок судової оціночно - будівельної та будівельно -технічної експертизи від 04.09.2024 року.
Згідно з п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. 
Згідно акту здачі-приймання висновку експерта за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно -технічної експертизи від 04.09.2024, ОСОБА_1 сплатила 10 754,10 грн. 
Тому витрати понесені представником неповнолітньої ОСОБА_2 – ОСОБА_1 за проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи підлягають стягненню з ОСОБА_4 .
За звернення до суду із позовом ОСОБА_1 сплатила 1073,60 грн судового збору, згідно платіжної інструкції №ПН4459688 від 29.08.2023 року.
За звернення до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатила 1610,40 грн судового збору, згідно квитанції №0.0.3703643404.2 від 14.06.2024 року.
Оскільки позов та апеляційну скаргу задоволено повністю, то з ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції (1 073,60 грн) та апеляційної інстанції (1 610,40), а всього -2 684, 00 грн. 
Керуючись статтями  259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  яка діє  в інтересах  неповнолітньої ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Припинити право  ОСОБА_4 на 1/6 частку у спільному майні квартирі  АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири   АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/6 частки у розмірі 127150, 00 грн, що внесені її законним представником, ОСОБА_1 згідно квитанції №ПН4459691 від 29 серпня 2023 року на суму 74 858, 30 грн та платіжної інструкції № 1.71173417.1 від 29 жовтня 2024 року на суму 52 241,70 грн, які зберігаються на розрахунковому рахунку НОМЕР_1 , шляхом їх перерахування на користь ОСОБА_4 .
В задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 684,00 грн судового збору, 10754,10 грн витрат на проведення експертизи та 8000, 00 грн витрат на правничу допомогу .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 11 листопада 2024 року.
Головуючий 

Судді