справа № 465/6599/18-ц                                     головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
провадження № 22-ц/824/14068/2024   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
04 грудня 2024 року                                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до держави України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 , Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року замінено відповідача у цивільній справі з держави Україна, Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 на Міністерство юстиції України.
26 серпня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва на підставі ч. 15 ст. 28 ЦПК України, оскільки більшість юридичних осіб - суб`єктів владних повноважень, у наслідок протиправної поведінки яких, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено факт порушення прав позивача, у наслідок чого останньому завдано матеріальної і моральної шкоди, територіально розташовані у місті Києві.
З аналогічним клопотання 18 грудня 2019 року звернувся представник відповідача Державної казначейської служби України.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року цивільну справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
21 вересня 2022 року справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передано на розгляд до Франківського районного суду м. Львова.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 через систему Електронний Суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для подовження розгляду.
Апелянт зазначає, що посилаючись, окрім іншого, на обставину обрання після звільнення з військової служби, місця свого постійного проживання у місті Києві, звернувся до Франківського районного суду м. Львова з клопотанням про передачу справи №465/6599/18 у провадження до Печерського районного суду м. Києва за територіальною підсудністю. Ухвалою від 27 травня 2022 року, за умов відсутності заперечень з боку представника Міністерства юстиції України та за згодою представника Державної казначейської служби України, Франківський районний суд м. Львова задовольнив клопотання позивача.
Вважає, що висновок суду першої інстанції про виключну підсудність Франківському районному суду м. Львова спору не відповідає обставинам справи.
Насамперед, ОСОБА_1 у позовній заяві не посилався і не міг посилатися на норму частини другої статті 27 ЦПК України, оскільки вимоги його позову звернуті до держави Україна, а не до юридичних осіб, про яких ідеться у вказаній нормі процесуального права.
Цивільний позов дійсно має ознаки виключної територіальної підсудності, оскільки його предмет стосується нерухомого майна, однак територіальна підсудність цієї справи перебуває у прямому зв`язку із волею ОСОБА_1 щодо обрання ним місця для постійного проживання після звільнення з військової служби.
За змістом позовної заяви, до предмету порушеного позивачем спору, окрім права на відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, належить інтерес ОСОБА_1 у одержанні житлового приміщення із державного житлового фонду за місцем, що обране ним для постійного проживання після звільнення з військової служби, а саме у місті Києві (на що вказує застосування позивачем, при розрахунку розміру завданої йому матеріальної шкоди, такого показника як опосередкована вартість спорудження 1 кв. метра житла у місті Києві).
Ухвала Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2023 року є результатом процесуальної фіксації судом волі позивача від якої залежить територіальна підсудність порушеного останнім спору.
Оскаржувана ухвала фактично стосується спору між судами оскільки між учасниками справи спору про територіальну підсудність ніколи не виникало.
05 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав клопотання про постановлення окремої ухвали щодо Печерського районного суду м. Києва у зв`язку з невиконанням вимог ухвали Київського апеляційної суду від 03 липня 2024 року про витребування у суду першої інстанції матеріалів справи №465/6599/18-ц.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження надіслана до електронних кабінетів Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України. За даними звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, доставлено 18 жовтня 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.
29 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав клопотання про залучення до участі у справі Вищої ради правосуддя як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до  ч. 2  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає, виходячи з наступного.
Передаючи справу на розгляд до Франківського районного суду м. Львова, суд першої інстанції виходив із того, що керуючись положеннями частини другої статті 27 та частинами п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 28 ЦПК України, позовну заяву ОСОБА_1 подав до Франківського районного суду м. Львова, яким позовна заява прийнята і відкрито провадження у справі ухвалою судді від 10 жовтня 2019 року. Таким чином, позов підсудний Франківському районному суду м. Львова, згідно із частиною другою статті 31 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України» роз`яснив, що суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.
Правила визначення територіальної підсудності цивільних справи унормовано у 3 параграфі 2 Глави І Розділу ЦПК України 
Так, за загальним правилом територіальної підсудності, визначеним ч. ч. 1, 2 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
З матеріалів справи встановлено, що предметом спору є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Первісно ОСОБА_1 пред`явив позов до держави України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 (з місцем знаходження: АДРЕСА_1 ) та до Державної казначейської служби України (з місцем знаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6).
Частина третя статті 28 ЦПК України встановлює, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.
Частина п`ятнадцята статті 28 ЦПК України встановлює, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.
Отже, до цього спору застосовуються правила альтернативної підсудності, за якою декілька судів є компетентними з його розгляду.
26 серпня 2021 року реалізуючи право на визначення суду, у якому належить розглянути спір, позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова із заявою про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва на підставі частини п`ятнадцятої статті 28 ЦПК України.
Посилання суду першої інстанції на положення частини другої статті 31 ЦПК України, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду, не застосовні до обставин цієї справи, адже у даному випадку і Франківський районний суд м. Львова і Печерський районний суд м. Києва є належними судами для розгляду спору. Виключне право вибору суду належить позивачу і він це право реалізував шляхом подання 26 серпня 2021 року відповідного клопотання про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
Постановивши оскаржувану ухвалу місцевий суд фактично обмежив право позивача на вибір компетентного суду, що призвело до порушення його процесуальних прав.
Щодо доводів позивача, що він не порушував перед судом спору до Міністерства юстиції України, оскільки особу відповідача ним визначено саме державу Україна, а не будь-яку юридичну особу публічного права, і вимоги цивільного позову завжди були звернуті саме до Державного бюджету України, а      не до бюджету Міністерства юстиції чи бюджету будь-якої іншої юридичної особи публічного права, колегія суддів зауважує наступне.
Дійсно, первісно ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до держави України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 , Державної казначейської служби України.
Однак, за клопотанням позивача від 21 листопада 2019 року (а.с.122 т.1) ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2019 року (а.с. 141-142 т.1) замінено неналежного відповідача з держави Україна, Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 на належного Міністерство юстиції України.
Вказана ухвала суду першої інстанції є чинною, інших клопотань про залучення до участі у справі відповідачів, уточнень позовних вимог щодо належного, на його думку, кола відповідачів ОСОБА_1 не заявляв.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновок суду першої інстанції про необхідність передачі справи за підсудністю до Франківського районного суду м. Львова не ґрунтується на вимогах процесуального закону.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                       Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                     О.Ф. Лапчевська
 
Г.І. Мостова