ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 грудня 2024 року           справа №200/3768/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 р. у справі № 200/3768/24 (головуючий І інстанції Крилова М.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                     УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 293 694 гривні 70 копійок; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 293 694 гривні 70 коп.. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 р. позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022 року по 25.05.2024 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022 року по 25.05.2024 року у сумі 121 654 (сто двадцять одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири) гривні 67 копійок. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що в день звільнення позивачки їй було здійснено виплату неоспорюваної суми. Таким чином, виплата частини належних позивачці сум не здійснювалась у зв`язку з наявністю спору з приводу зазначених сум. З позовною заявою у справі №200/4614/22 позивач звернувся 14.10.2022р. Також судом не враховано, що рішенням Донецького окружного суду від 04.10.2023 у справі №200/4738/23 з відповідача вже зобов`язано виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Суд у справі №200/4738/23 вже розглядав періоди затримки період з 07.02.2022 року по 27.07.2024 року. Відповідач наголошує на тому, що вже поніс відповідальність за несвоєчасну виплату позивачеві в повному обсязі суми грошового забезпечення при звільненні.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.02.2022 №74-ОС “Про особовий склад” припинено (розірвано) контракт та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії – начальника групи документального забезпечення відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 05.01.2022 №4-ОС за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Надано термін для розрахунку та здачі посади до 06.02.2022р.. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 року по справі №200/4614/22 (набрало законної сили 22.02.2024 року) зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно, обчислену з врахуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу, в сумі 61 934 (шістдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять чотири) гривні 95 копійок з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю за період з 01 березня 2018 року по 06 лютого 2022 року включно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в сумі 210 333 (двісті десять тисяч триста тридцять три) гривні 51 копійка з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Згідно з платіжної інструкцією №3048 від 24.05.2024 року на виконання рішення суду у справі №200/4614/22 відповідачем перераховано позивачеві грошове забезпечення в сумі 268 184,43 грн, що підтверджує позивач.
Згідно з довідкою від 18.09.2023 №671, що надана відповідачем на вимоги ухвали суду, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні календарні місяці перед звільненням складає: грудень 2021 року – 12951,70 грн., січень 2022 року – 12951,70 грн., середній заробіток за день – 417,80 грн..
Відповідно до копії архівної відомості з січня 2022 року по грудень 2022 року, у лютому 2022 року (місяці звільнення) позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 196676,35 грн..
В провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала справа №200/4738/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022 по 27.07.2023 включно;- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022 по 27.07.2023 у сумі 83 216,40 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100.
Рішенням Донецького окружного суду від 04.10.2023 у справі №200/4738/23 (набрало законної сили 04.11.2023р.) позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 28 256,32 грн.. У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Судом першої інстанції позов задоволено частково, стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022р. до 18.07.2022р. у розмірі 44 779, 47 грн. (з урахуванням пропорційного розрахунку), за період з 19.07.2022р. по 24.05.2024 року ( з урахування шестимісячного обмеження) -76 875, 20 грн..
Позивачем апеляційна скарга не подана, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до вимог статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Вказана саме ця редакція норми є чинною на день здійснення остаточного розрахунку відповідача з позивачем, отже має бути застосована до спірних правовідносин.
Верховний суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 дійшов наступних правових висновків: «Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX – 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022р. правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022р. підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).
П.73 Водночас Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.»
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022р. (з наступного дня після звільнення) по 24.05.2024 року (дата виплати грошового забезпечення).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору за період з 07.02.2022р.. по 18.07.2022р. правомірно керувався редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, а за період з 19.07.2022р. вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
За період з 07.02.2022 р. по 18.07.2022р. судом першої інстанції на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 44 779, 47 грн., розмір якого був визначений із застосуванням принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум (67 683,60 * 66,16%). 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було застосовано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. та передбачають застосування принципу співмірності.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р.  по 24.05.2024 року, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно застосовано статтю 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями.
Водночас, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов в цій частині, з огляду на наступне. 
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відтак, норма ст. 117 КЗпП України встановлює цивільну відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів вважає, що виходячи із приписів цієї норми до роботодавця у випадку констатації судом нездійснення виплати розрахунку у повному обсязі у день звільнення, застосовується такий вид відповідальності як стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому, у такому разі немає різниці, з яких видів виплат складається своєчасно невиплачена сума коштів та чи була вона виплачена однією сумою або різними та у який період, значення має лише факт порушення прав робітника на отримання заробітної плати у належному розмірі у день звільнення та термін прострочення виплати таких сум, який обмежується шістьма місяцями.
Отже, у випадку якщо з роботодавця вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України, в редакції чинній з 19.07.2022р., відповідальність роботодавця у такому випадку є вичерпаною, оскільки відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Водночас, при прийнятті спірного рішення судом не було враховано, що предметом розгляду справи № 200/4738/23 було стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 07.02.2022р. по 27.07.2023р. при вирішення якого з відповідача вже було стягнуто середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, з урахуванням граничного розміру не більш як за шість місяців. 
Відтак, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для повторного стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022р.  по 24.05.2024 року.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві слід відмовити.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 р. у справі № 200/3768/24 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 р. у справі № 200/3768/24 – змінити.
Абзац третій резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 р. у справі № 200/3768/24 викласти в наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022 року по 18.07.2022р. (включно) у сумі 44 779, 47 грн. (сорок чотири тисячі сімсот сімдесят дев`ять гривень ) 47 копійок.
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 р. у справі № 200/3768/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення 19 грудня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:                                                                                          Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                                 А.А. Блохін

                                                                                                                           І.В. Сіваченко