П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 р. 	м. Одеса	Справа № 522/10680/24	
Перша інстанція: суддя Бондар В.Я.,
час і місце ухвалення: 12:52:25, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Семенюка Г.В.,
суддів – Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І., 

при секретарі	Вишневській А.В.	

за участю сторін:	 	
Позивач	ОСОБА_1 (паспорт)	
Пред-к позивача	Сігнаєвський А.О. (адвокат, ордер)	

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

встановиВ:

          Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 , про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення АВ/8302 від 12.06.2024 за ч. 3  ст. 210 КпАП України  про накладення на ОСОБА_1 штрафу у сумі 1000 неоподаткованих доходів громадян, що становить 17 000 грн.
          В подальшому позивачем була подана заява до суду про заміну в справі відповідача на належного відповідача.
          Ухвалою суду першої інстанції від 11 липня 2024 року було замінено відповідача – ІНФОРМАЦІЯ_3 та начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 на належного відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_4 , та залучено в якості третьої особи: начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 .
          Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову  АВ/8302 від 12 червня 2024 року, згідно якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. та  закрито справу про адміністративне правопорушення.
          Після винесення рішення по справі, позивачем подано до суду заяву про розподіл судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу.
23 серпня 2024 року додатковим рішенням в адміністративній справі за позовом     ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 , про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення стягнуто  за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь     ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 49 105 (сорок дев`ять тисяч сто п`ять) гривень 60 копійок.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати у розмірі 500 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не врахував, що визначений між адвокатом та позивачем розмір оплати правової допомоги є неспівмірним із складністю справи та виконаних робіт.
Представником позивача подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не має адміністративної процесуальної дієздатності та просить суд повернути апеляційну скаргу. Також, представник позивача просить розподілити судові витрати по справі та стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 90  223, 31 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке:
Щодо посилання представника позивача на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не має адміністративної процесуальної дієздатності, адже не має коду ЄДРПОУ та не може подавати апеляційну скаргу, апеляційний суд зазначає таке.
Згідно з ч. 5 ст. 33 Закону України від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу"  військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згаданий вище Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджений постановою КМУ від 30.12.2022 р. 1487 (далі за текстом - Порядок № 1487).
Відповідно до п.2 Порядку № 1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п. 3 Порядку № 1487 військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2023 № 154 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі Положення), які замінили собою військові комісаріати.
Відповідно до п.1 Положення, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м. Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються, ліквідуються, реорганізовуються Міноборони.
Відповідно до п. 7 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та м. Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та м. Севастополя.
З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного Територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Відповідно до п. 12 вказаного Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки представляє інтереси Збройних Сил у відносинах з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування, іншими державними органами, підприємствами та громадянами на відповідній території.
Керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, серед іншого, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 Кодексу України, і накладати адміністративні стягнення.
Відповідно до прикінцевих положень  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку»  територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються на базі діючих військових комісаріатів шляхом їх перетворення протягом двох місяців з дня набрання чинності цим Законом; територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є правонаступниками військових комісаріатів, на базі яких вони утворюються.
Відповідно до п. 1  ст. 8 Закону України «Про державну таємницю»  та п. 5 Положення про ЄДРПОУ, затвердженого  постановою КМУ від 22 червня 2005 року № 499, присвоєння ідентифікаційних кодів ЄДРПО суб`єктам, відомості про які становлять державну таємницю, здійснюється відповідними центральними органами виконавчої влади, яким Держкомстат передає ці коди для ведення відомчого обліку.
За змістом ч. 4 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»  визначено, що до єдиного державного реєстру не заносяться відомості, що становлять державну таємницю.
Отже, із зазначеного можна зробити висновки, що відомості про ІНФОРМАЦІЯ_6 , як відокремлений підрозділ відповідного обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в  реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не заносяться, у зв`язку з тим, що вони становлять державну таємницю.
ІНФОРМАЦІЯ_5 , як відокремлений підрозділ відповідного обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки виконує свої владні управлінські функції, про що також зазначено і в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року по справі № 520/4514/23.
Також, відповідно до п.1 ст. 293 КАС України, - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається із оскаржуваного рішення, саме з ІНФОРМАЦІЯ_7 стягнуто витрати на правничу допомогу, а також судовий збір, а тому посилання представника позивача на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не має права подавати апеляційну скаргу є не обґрунтованими.
Щодо стягнення судових витрат, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1, 3, 4 статі 143 КАС України  суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
В силу вимог частини 5  статті 143 КАС України  у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному  статтею 252 цього Кодексу.
Згідно з часиною 1  статті 252 КАС України  суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (ч. 5  статті 252 КАС України).
Відповідно до  статті 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України  закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з частиною 2  статті 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено  Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI  (далі - Закон № 5076-VI).
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно п.п.1, 2, 6 ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до п.6 ч. 1  ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
За нормами частини першої  статті 26 Закону № 5076-VI  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого  законом  на надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до ст. 30 Закону України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи та підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною 1  статті 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2  статті 134 КАС України  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3  статті 134 КАС України).
Приписами частини 4-6  статті 134 КАС України  передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді здійснював адвокат: Сігнаєвський Андрій Олегович.
Так, відповідно до матеріалів справи 22.05.2023 року між адвокатом Сігнаєвський Андрій Олегович та Позивачем був укладений договір про надання правової допомоги.
Відповідно до додатку № 2 від 15.06.2023 року визначений порядок оплати гонорару, в якому зазначено, що оплата договору здійснюється за кожну годину згідно встановлених рахунків: 2000 (дві тисячі) грн. за одну годину.
Відповідно до опису виконаних робіт адвокатом надані послуги на загальну суму у суді першої інстанції - 48500, 00 грн.
Згідно наданого опису до апеляційного суду адвокатом надані послуги на загальну суму 38  500, 00 грн. 
Зазначені вище витрати позивача підтверджуються розрахунками та платіжними інструкціями про оплату послуг адвоката.
Так, відповідно до наданих суду доказів, витрати на правничу допомогу, що надані позивачу адвокатом в загальному розмірі становлять 90 233, 31 грн.
В постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.
Вказана позиція підтримана Верховним Судом в постановах від 01 червня 2022 року по справі № 910/1929/19, від 18 травня 2022 року по справі № 911/1825/20, від 23 лютого 2022 року по справі № 914/653/21, від 15 червня 2021 року   по справі № 912/1025/20. 
Варто вказати, що при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, кількість витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірність обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
У той же час, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи та обсягом правових послуг, що був необхідним для забезпечення представництва та захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи.
Суд зауважує, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд немає права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Однак суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
В постанові від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Плати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. 
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 року по справі № 911/2737/17 метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо).   Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. При визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що   при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі  Баришевський проти України  (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі  Двойних проти України  (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі  Меріт проти України  (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 по справі № 826/841/17.
У пункті 269 рішення у цій справі ЄСПЛ зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, пункт 55).
У справі «Черніус та Рінкевичюс проти Литви» (Сernius and Rinkeviсius v. Lithuania) (заяви № 73579/17 та № 14620/18, пункт 71) ЄСПЛ також посилався на загальніший принцип про те, що ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має покладатись на саму державу і помилки не мають виправлятися за рахунок осіб, яких це стосується (див. також рішення у справах «Beinaroviс and others v. Lithuania», заява № 70520/10, пункт 140 та «Radchikov v. Russia», заява № 65582/01, пункт 50).
ЄСПЛ у цій справі також дійшов висновку, що відмова національних судів у відшкодуванні заявникам судових витрат, понесених в ході адміністративного провадження, в якому вони оскаржували накладення державною інспекцією з праці штрафів і за результатами якого вони домоглися скасування цих рішень як необґрунтованих, становило порушення їхнього права на доступ до суду, і тому порушення пункту 1 статті 6 Конвенції незалежно від сум цих витрат (пункт 74). Водночас витрати не мають бути понесені безвідповідально чи без належного обґрунтування (див. рішення у справах «Stankiewicz v. Poland», заява № 46917/99, пункт 75).
Відповідні принципи, що випливають з усталеної практики Суду та стосуються права на доступ до суду, наведені у рішенні ЄСПЛ у справі «Zubac v. Croatia» (заява № 40160/12, пункти 76- 86).
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.
Стосовно надання адвокатом позивачу консультацій та складання скарг до НАЗК, ДПС, ДВС, ВРП, суд зазначає таке.
Згідно із  ст. 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Водночас, у ч. 3  ст. 132 КАС України  наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у ст.  134, 135,  137,  138 КАС України, зокрема:
1. витрати на професійну правничу допомогу (ст. 134 КАС України);
2. витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (ст. 135 КАС України);
3. витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (ст. 137 КАС України);
4. витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (ст. 138 КАС України).
Вжитий у ст. 138 КАС України термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.
Разом з цим, слід зазначити, що консультації та складання скарг до НАЗК, ДПС, ДВС, ВРП не відносяться до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки  КАС України  не передбачає їх відшкодування.    
Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, а також враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу, суд приходить до переконання, що витрати позивача на правову допомогу підлягають зменшенню до 8000 грн. у суді першої інстанції та 4000 грн. у суді апеляційної інстанції, такий розмір відповідатиме вимогам розумності та справедливості.
Отже, за наслідками розгляду цієї справи на користь позивача стягуються витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 12 000 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
В своїх заявах про стягнення судових витрат поданих позивачем в судах першої та апеляційної інстанції останній просив здійснити стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У судовому засіданні позивачем та представником позивача була підтримана позиція, що стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу потрібно здійснити саме з ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже ІНФОРМАЦІЯ_5 не має власних рахунків, адже є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_8 . 
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/1457/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 802/295/17-а, від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а тощо.
Враховуючи те, що суд першої інстанції стягнув витрати на правничу допомогу та судовий збір з ІНФОРМАЦІЯ_7 , який відповідно до ухвали суду від 11 липня 2024 року не є стороною (відповідачем) по справі, апеляційний суд відповідно до ст.9 КАС України, а також з урахуванням заяв позивача про стягнення судових витрат та позиції висловленої в судовому засіданні 01 жовтня 2024 року, вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги та стягнути витрати на правничу допомогу та судовий збір саме з ІНФОРМАЦІЯ_2 , який як позивачем, так і судом першої інстанції визначений належним відповідачем.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного Рішення було неповно з`ясовано судом обставин, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити частково.
Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2024 року по справі № 522/10680/24, - скасувати.
Прийняти нову додаткову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь     ОСОБА_1   (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 копійок.
В іншій частині -  відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст Постанови складено - 02 жовтня 2024 року.
          Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
          Судді	  	С.Д. Домусчі    О.І. Шляхтицький