06.11.24
22-ц/812/1587/24
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/1969/24
Номер провадження 22-ц/812/1587/24 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах,
адвокатом Зачепіло Зоряною Ярославівною
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Кузьменка В.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (надалі – ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 жовтня 2021 року ТОВ «Авентус»» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Авентус», було укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту № 4882962, який разом із Правилами надання споживчих кредитів складають єдиний договір. Вказаний договір підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9 900 грн на платіжну картку строком кредитування 30 днів, протягом якого може бути використано право користування кредитом за зниженою процентною ставкою - 0,57% в день та стандартною процентною ставкою у розмірі 1,90% в день.
У свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та нарахованих процентів не виконала, у зв`язку з чим станом на 09 лютого 2024 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 779,10 грн з яких 9900 грн. - сума кредиту та 20 879,10 грн проценти за користування кредитом.
17 січня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 17.01/23-Ф, за умовами якого до останнього перейшло права грошової вимоги, у тому числі відносно ОСОБА_1 за кредитним договором № 4882962 від 07 жовтня 2021 року.
Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь 30 779,10 грн. суму заборгованості за кредитним договором, 8033,33 грн. інфляційних втрат, 1 783,5 три відсотки річних, 2 422,40 грн судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
20 березня 2024 року від представника відповідача надіслано відзив на позов, в якому зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості. Розмір нарахованих відсотків, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Не погоджується з розрахунком заборгованості. Крім того, просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 4000 грн. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.
27 березня 2024 року представник позивача надіслав відповідь на відзив, в якому зазначає, що кредитний договір, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» та оригіналом такого договору є кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом. Відповідачем на підтвердження укладення кредитного було здійснено платежі - часткову оплату на рахунок кредитора, що підтверджується карткою обліку договору, що була надана до позову, а тому представник позивача зазначає, що між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту. Переказ коштів, виданих в рамках Кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку, яку відповідачкою вказано особисто в заяві на отримання Кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера. Нарахування процентів за користування кредитним коштами, виданими в рамках Кредитного договору, здійснювалося в межах строку користування кредитом, враховуючи вимоги чинного законодавства та на підставі умов Кредитного договору. В подальшому, 17 січня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу № 17.01/23-Ф, за умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за вказаним кредитним договором. 
28 березня 2024 року та 29 березня від представника позивача до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач відмовився від позовних вимог в частині інфляційних втрат та трьох відсотків річних та остаточно просив стягнути з відповідачки на свою користь 30 779,10 грн суму заборгованості за кредитним договором, 2 422,40 грн. судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Фінтраст Україна» суму заборгованості в розмірі 30779,10 грн, 2422,40 грн судового збору та 4000 грн витрат на правову допомогу. 
Рішення суду мотивовано тим, що наявними у справі доказами підтверджується набуття ТОВ ФК «Фінтраст Україна» права вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором, який укладено в електронній формі та умови якого позикодавцем не були виконані, а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог. 
Стягнувши з відповідачки 4000 грн витрат на правничу допомогу, суд виходив з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та неспівмірність розміру заявленого до стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 грн, який є завищеним. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Зачепіло З.Я. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду в частині задоволення вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що заявлені суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору та наданого самим же позивачем розрахунку, а відтак не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір наявної суми заборгованості за кредитним договором. Вказує на те, що відповідно до ч.5та 7 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Звертає увагу на те, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2028 року у справі №449/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позивальника вимоги згідно частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, представник відповідачки адвокат - Зачепіло З.Я. посилалася на недоведеність позивачем заборгованості за кредитним договором та на те, що Закон «Про споживче кредитування» забороняє кредитодавцям включати до договорів норми, які б передбачали зміну процентної ставки, в порядку її обчислення та порядку сплати процентів у бік погіршення для споживача за порушення виконання споживачем зобов`язань, застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення споживачем зобов`язання, просила скасувати рішення. Також вказувала, що позовна заява є необґрунтованою та передчасною. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ТОВ «Авентус» є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи №426 від 28.02.2017, яке видане Національною комісією, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (т.1 а.с.73).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що 07 жовтня 2021 року о 9 год. 48 хв. між ТОВ «Авентус» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №4882962 у формі електронного документу, який було підписано з використанням одноразового ідентифікатора (одноразового паролю) «М797418» (т. 1 а.с.27-36).
При укладенні кредитного договору позичальника повідомлено про загальні витрати, які будуть понесені ним у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які зобов`язані будуть повернуті позичальником разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою позичальнику у кредит.
На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до позивача із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась зі всіма умовами такого договору.
На підставі кредитного договору №4882962 відповідачкою був отриманий кредит шляхом перерахування на її банківський рахунок (банківська картка) грошових коштів у розмірі 9 900 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1, 90% (стандартна процентна ставка), 0,57% (знижена процентна ставка), строком на 30 календарних днів до 07 листопада 2021 року.
Без реєстрації на сайті товариства та заповнення форми, отримання смс-повідомлення, а також без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус» не був би укладений.
Таким чином, підписавши вказаний договір, відповідачка добровільно погодилась на визначені у ньому умови кредитування, взяла на себе відповідні зобов`язання.
На підтвердження виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 9 900 грн ОСОБА_1 (позичальнику) на її картковий рахунок, позивачем надано довідку, з якої вбачається, що ТОВ «Авентус» через систему платежів EasyPay на підставі договору Контрактовий дім перерахував кошти: платіж 1000633359, дата 07.10.2021, сума 9 900 грн, платіжна картка № НОМЕР_1 , що є належним і достатнім доказом (1.а.с.78-83). 
Колегія суддів звертає увагу на те, що в кредитному договорі розділі Порядок та умови надання кредиту п. 2.1. зазначено реквізити платіжної картки ОСОБА_1 - НОМЕР_1 .
При цьому, відповідно до п.10 Постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року №113, передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі номер 4 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Отже, з боку позивача порушень не відбулося, та з урахуванням вимог закону здійснено захист інформації щодо клієнта від третіх осіб.
Доказів того, що 07 жовтня 2021 року на картку НОМЕР_1 не було перераховано суму у розмірі 9 900 грн відповідачкою не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус» 07 жовтня 2021 року кредитного договору №4882962 та отримання на підставі вказаного договору кредитних коштів у розмірі 9 900 грн.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість станом на 09 лютого 2024 року складає 30779,10 грн., з яких: 9 900 грн - заборгованість за кредитом; 20 879,10 грн - заборгованість за процентами (т. 1 а.с. 40-65).
Вказаний розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовано.
Частиною 1статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
17 січня 2023 року між ТОВ «Авентус» та ТОВ ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №17.01/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус» відступило останньому право грошової вимоги, в тому числі, до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 4882962 від 07 жовтня 2021 року, що укладений між ТОВ «Авентус» та ОСОБА_1 (т.1 а.с.136 -145).
Згідно реєстру боржників до договору факторингу №17.01/23-Ф від 17 січня 2023 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 4882962 від 07 жовтня 2021 року складає 30 779,10 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 9 900 грн, заборгованість за процентами - 20 879,10 грн (т.1 а.с.38). 
З урахуванням встановленого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до ТОВ ФК «Фінтраст Україна» перейшло право вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором, який укладено в електронній формі та умови якого позикодавцем не були виконані, а відтак обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, стягнувши заборгованість у розмірі 30 779,10 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 9 900 грн, заборгованість за процентами - 20 879,10 грн. 
Відповідачка в апеляційній скарзі не погоджується із рішенням суду в частині стягнення з неї процентів у розмірі 20 879,10 грн, оскільки вважає, що строк кредитного договору становить 30 днів, а поза межами строку кредитування право кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитними коштами припинилося. 
Колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на наступне.
Так, умовами договору про надання споживчого кредиту №4882962 від 07 жовтня 2021 року передбачено, що строк кредиту 30 днів (п.1.4.).
Стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день, застосовується у межах строку кредиту вказаного в п.1.4. цього договору межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 Договору та у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3. Договору.
Сторони домовилися, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пунктів 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п.4.3.1).
Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в п.п. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2. Договору (п. 4.3.2).
Отже, умовами договору сторони передбачили пролонгацію строку кредиту, який не може перевищувати 90 календарних днів поспіль після закінчення строку кредиту та нарахування відсотків після місячного строку дії договору, в цьому разі застосуванню підлягає стандартна процентна ставка - 1,90 %, що в грошовому виразі від суми кредиту становить 188,10 грн на день.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість по відсоткам була нарахована станом на 06 лютого 2022 року, починаючи з 07 жовтня 2021 року, тобто за 90 днів після закінчення строку кредиту та з урахуванням оплати відповідачкою 1692,90 грн та становить 30 779,10 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 9 900 грн, заборгованість за процентами - 20 879,10 грн (т.1 а.с.40-65). 
Отже, позивачем нараховані відсотки згідно умов договору та в межах дії строку кредиту, а відтак доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами після 07 листопада 2021 року та до 06 лютого 2022 року є неспроможними. 
Також не заслуговують на увагу посилання на те, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного надзвичайного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеною статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, а також заборону кредитодавцям включати до договорів норми, які б передбачали зміну процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати процентів у бік погіршення для споживача, застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення споживачем зобов`язання, оскільки позивачем нараховані відсотки, передбачені договором за користування кредитними коштами, а не як міри відповідальності за неправомірне користування кредитними коштами. До того ж, договір було укладено 07 жовтня 2021 року, а вказана вище заборона для кредитодавців підлягає застосуванню лише включно з 24 лютого 2022 року.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до відзиву на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів, та не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду з ухваленням у справі нового про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами.
За таких обставин, апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача - адвокатом Крюкової М.В. заявлено про розподіл витрат на професійну правову допомогу надану нею позивачу за складання цього відзиву у сумі 8 000 грн.
Вирішуючи питання щодо розподіл витрат під час апеляційного розгляду, колегія виходить з наступного. 
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.
У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.
Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
У наданих поясненнях до суду представник відповідача заперечував проти розміру витрат на професійну правничу допомогу. Вважав їх неспівмірними зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів. 
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
На підтвердження надання правничої допомоги під час апеляційного розгляду, адвокатом Крюковою М.В. надано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ДН №5127 від 29 серпня 2018 року, ордер Серія АН №1075167 від 20 лютого 2024 року, звіт про надання правової допомоги згідно Договору №07/07- 2022 від 07.07.2022р. від 27 вересня 2024 року та платіжну інструкцію від 27 вересня 2024 року про сплату за написання та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 . 
Відповідно до звіту про надання правової допомоги від 27 вересня 2024 року, було надані наступні види правової допомоги: правова експертиза документа та складання відзиву на апеляційну скаргу у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу кількістю 4 год загальною вартістю 8 000 грн.
Вирішуючи чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, колегія суддів враховує, що складення відзиву не потребувало додаткового правового аналізу з боку адвоката та формування правової позиції.
За такого, дослідивши заяву про розподіл зазначених витрат та додані документи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених представником позивача - адвокатом Крюковою М.В. витрат на професійну (правничу) допомогу у сумі 8 000 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, витрати не є співмірними із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, отже їх розмір є завищеним.
Враховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати ТОВ ФК «Фінтраст Україна» на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на заперечення щодо їх розміру, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача у розмірі 1500 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в її інтересах, адвокатом Зачепіло Зоряною Ярославівною - залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (ЄДРПОУ 44559822) 1 500 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.