КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/14570/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
          22 жовтня 2024 року                                                                 місто Київ
                                                                                          справа №752/9408/14-ц
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                   суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                                   за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-
   
                                                     В С Т А Н О В И В:
В червні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 , в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просили:
визнати вчинений 16 липня 2011 року  ОСОБА_6  заповіт недійсним у зв'язку з недієздатністю  ОСОБА_6 .
В обґрунтування вимог посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , залишивши після себе спадкове майно у вигляді земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 .
Вказували, що ОСОБА_1 є дружиною померлого, а ОСОБА_2 дочкою, які постійно проживали з померлим та доглядали за ним.
Зазначали, що 16липня 2011 року ОСОБА_6 було складено заповіт на свого рідногобрата  ОСОБА_5 .
Посилалися на те, що зазначений заповіт є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки померлий зловживав алкогольними напоями на постійній основі, останні 5-7 років життя страждав на провали в пам'яті, не проходив жодного лікування з приводу свого психічного стану, оскільки фактично постійно перебував в стані алкогольного сп'яніння, померлий переніс два інсульти, мав інвалідність.
Вказували, що на момент складання заповіту,  ОСОБА_6 знаходився у неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні №18 з діагнозом інсульт. 
Зазначали, що ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати нимипри вчиненні заповіту та волевиявлення померлого не було вільним та не відповідало його волі.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер відповідач ОСОБА_5 та до участі у справі в якості правонаступників померлого ОСОБА_5 були залучені                 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вімовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_7  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що усвідомлення своїх дій з боку ОСОБА_6 при вчиненні заповіту було неможливим з огляду на постійне зловживання спиртними напоями, яке могло тривати тижнями, та дана обставина була підтверджена особисто позивачами як найближчими родичами померлого та свідками, які мали прямі відносини з родиною померлого та самим померлим.
Вказувала, що за час життя ОСОБА_6 не одноразово привселюдно проголошував свій намір залишити все своє майно своїй дочці ОСОБА_2 , при чому не позбавляючи свою дружину права на її законну частку, даний факт було підтверджено показами свідків в судовому засіданні.
Зазначала, що  ОСОБА_6 після вчинення заповіту ні разу не згадував про нього та не повідомляв свою дружину та дочку про факт вчинення заповіту.
Посилалася на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 знаходився у Неврологічному відділенні Міської клінічної лікарні №18, в яку потрапив з інсультом 15 липня 2011 року та пролежав там до середини серпня 2011 року, тобто заповіт був зроблений на наступний день після того як ОСОБА_6 забрала швидка медична допомога до лікарні через гострий напад інсульту. Даний факт додатково підтверджується тим, що заповіт був підписний іншою особою, а заповідач ОСОБА_6 не міг власноруч розписались у заповіті.
Вказувала, що відповідач на якого померлий склав заповіт - його старший брат з яким вони зловживали спиртними напоями та який фактично поставляв померлому спиртні напої, так-як померлий бажаючи постійно пиячити, передавав свою пенсію своєму брату, який і купував померлому спиртні напої.
Зазначала, що ОСОБА_8 , що розписалась у заповіті за ОСОБА_6 та свідки цього факту, не є сторонніми особами та мають відношення до брата померлого ОСОБА_5 на користь якого і було складено заповіт, чого не заперечували в судовому засіданні при дачі показів, показавши при цьому, що саме ОСОБА_5 на власному автомобілі привозив до нотаріуса спадкодавця.
Посилалася на те, що до висновку судово-психіатричної експертизи №367 від 08 липня 2020 року, складеного в Київському міському центрі судово-психіатричної експертизи про те, що на період складання заповіту 16 липня 2011 року ОСОБА_6 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, суд першої інстанції повинен був віднестись критично, оскільки вказаний висновок містить детальний опис всіх письмових доказів зібраних по справі та перелік показів, які дали свідки та сторони, однак не містить будь-якого аналізу щодо того, чому наявність на період складення заповіту у ОСОБА_6 порушень психічної діяльності не сягала вираженого ступеню і не позбавляла його в зазначений період часу здатності (та не обмежували цю здатність) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що спірний заповіт відповідав волі ОСОБА_6 і є його особистим розпорядженням, доказів того, що останній не розумів значення своїх дій суду не надано, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , її представник, який також є представником позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
          Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідач ОСОБА_11 та треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення заповіту ОСОБА_6 за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому підстави для визнання складеного ним 16 липня 2011 року заповіту недійсним відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер          ОСОБА_6 .
Позивачі по справі: ОСОБА_1 є дружиною померлого, а          ОСОБА_2 дочкою померлого.
За життя, а саме 16 липня 2011 року ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 склав заповіт, відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що належну йому на праві власності земельну ділянку, яка розташована у АДРЕСА_2 та належну на праві власності 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_5 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №6-619.
Як вбачається зі змісту заповіту, у ньому зазначено, що на прохання ОСОБА_6 , цей заповіт складено з його слів нотаріусом за допомогою комп`ютерної техніки, у зв`язку з його хворобою, на його прохання в його, свідків і нотаріуса присутності, заповіт підписаний ОСОБА_8 . На прохання ОСОБА_6 заповіт свідками прочитано вголос.
З заповіту вбачається, що він записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_6 . Особу заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено.
Відповідач ОСОБА_5 , будучи присутнім у судовому засіданні суду першої інстанції 22 вересня 2016 року, заперечував проти позову з тих підстав, що його покійний брат повною мірою усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, зокрема, і на момент складання заповіту на його ім`я. Вказував, що покійний ОСОБА_6 був ображений на свою дружину та дочку через те, що останні не годували його, не допомагали прати та прасувати одяг, забирали кошти з його пенсії. Натомість, ОСОБА_6 постійно знаходився у нього дома, до себе ходив лише ночувати, вони разом снідали, він відвозив брата в лікарню за необхідності, купував йому ліки, вони мали хороші стосунки. ОСОБА_6 вживав алкогольні напої, але не мав з цим проблем у вигляді залежності.
Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , які були допитані в суді першої інстанції пояснили, що вони були присутні при складанні заповіту ОСОБА_6 , оскільки останній через проблеми зі здоров`ям погано володів правою рукою і не міг власноруч розписатися у заповіті, що вони зробили за нього. Однак, будь-яких ознак, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій на момент вчинення заповіту, вони не помітили. Зазначили, що знають обох братів та можуть охарактеризувати їх, як звичайних, нормальних людей, які мали гарні стосунки між собою. ОСОБА_6 був цікавою та компанійською людиною, однак засмучувався через те, що його покинула його сім`я, а саме дружина та дочка.
Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 пояснили суду першої інстанції, що ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями, однак мав непогані стосунки з дружиною, дуже любив дочку, тому, на їх думку, є дивним те, що заповіт склав на брата. Також зазначили, що ОСОБА_5 погано впливав на ОСОБА_6 , а саме налаштовував його проти дружини. Останні роки життя ОСОБА_6 мав проблеми зі здоров`ям у вигляді інсультів, а за тиждень до смерті, коли ОСОБА_16 навідувала його в лікарні, навіть, не впізнав її, хоча вона є племінницею позивача ОСОБА_1 та сестрою позивача          ОСОБА_2 і з родиною, в тому числі, померлим, спілкувалася постійно і бувала у них вдома.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що заповіт є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки померлий ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
На підтвердження своїх вимог про те, що ОСОБА_6 на час вчинення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивачі у суді першої інстанції заявили клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експерти.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року призначено по справі судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання:
чи страждав ОСОБА_6 на період складання заповіту (16 липня 2011 року) якими-небудь психічними розладами?
якщо так, то якими саме та чи міг ОСОБА_6 , у зазначений період (16 липня 2011 року) за своїм психічним станом усвідомлювати сповна значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №367, виконаного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи 08 липня 2020 року на період складання заповіту 16 липня 2011 року ОСОБА_6 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинного, інтоксикаційного, атрофічного) ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, церебрастенічним синдромом (F06.8 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). На період складання заповіту 16 липня 2011 року ОСОБА_6 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т.3 а.с.2-14).
За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №693/1314/19, 27 лютого 2023 року у справі №334/5171/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі №461/2565/20.
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:
1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;
2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);
3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. 
Частинами першою, другою статті 225 ЦПК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила ст.225 ЦК України, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15, від 03 лютого 2022 року у справі №520/8118/17, від 23 листопада 2022 року у справі №368/953/19.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі №496/4851/14-ц вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.  Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 вересня 2023 року у справі №370/2951/14-ц,  від 04 жовтня 2024 року у справі № 179/1764/21.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі           №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14.
Виходячи з вищевикладеного, оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним, зокрема щодо неспроможності спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними  станом на час вчинення заповіту.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що усвідомлення своїх дій з боку ОСОБА_6 при вчиненні заповіту було неможливим з огляду на постійне зловживання спиртними напоями, яке могло тривати тижнями; на момент складання заповіту ОСОБА_6 знаходився у Неврологічному відділенні Міської клінічної лікарні №18, в яку потрапив з інсультом 15 липня 2011 року, колегія суддів відхиляє, оскільки стороною позивачів не надано належних доказів, якіб підтверджувалинеспроможність спадкодавця в період посвідчення спірного заповіту розуміти значення своїх дій та/або керувати ними.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був віднестись критично до висновку судово-психіатричної експертизи №367 від 08 липня 2020 року, складеного в Київському міському центрі судово-психіатричної експертизи, відповідно до якої в період складання заповіту 16 липня 2011 року ОСОБА_6 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вказаний висновок складений комісією експертів, які мають високий кваліфікаційний клас за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та значний досвід роботи за спеціальністю, вказаний висновок узгоджується з показами  свідків, допитаних судом першої інстанції та іншими зібраними у справі доказами та дає чітку та однозначну відповідь про усвідомлення спадкодавцем в момент складання заповіту значення своїх дій та наявності можливості керувати ними.
Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки висновку судово-психіатричної експертизи, а також інших досліджених доказів у справі, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент вчинення заповіту, ОСОБА_6 за своїм психічним станом сповна усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому підстави для визнання складеного ним 16 липня 2011 року заповіту недійсним відсутні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.
 
Головуючий:
 
         Судді: