ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8592/24 Справа № 183/165/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.
за участю секретаря Попенко Ю.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 — адвоката Добринь Ярослава Олексійовича на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

       У грудні 2023 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
       В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_2  посилався на те, що з 10 жовтня 2009 року він перебував в шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 30 січня 2018 року. Під час перебування у шлюбі, 12 квітня 2017 року сторонами було придбано наступне нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 19 вересня 2023 року ним на адресу відповідача було направлено вимогу щодо розгляду питання реалізації вказаного спільного майна подружжя або сплати позивачу половини вартості вказаного майна в розмірі 573413 грн. Також, крім того позивачу направлена вимога щодо зустрічі 25 жовтня 2023 року о 10-00 годині у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу для поділу вказаного майна між співвласниками. Позивач зазначає, відповіді на таку вимогу він не отримав, відповідачу повторно була направлена вимога аналогічного змісту щодо зустрічі 12 грудня 2023 року о 12-00 годині. Однак відповідач до нотаріуса не з`явилася. Тому позивач, дізнавшись про порушення своїх прав, як співвласника вказаного майна, в грудні 2023 року, звернувся за захистом своїх прав до суду. На підставі викладеного  ОСОБА_2  просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем –  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частку:  житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 5734 грн. 13 коп.
       В апеляційній скарзі представник відповідача  ОСОБА_1  — адвокат Добринь Я.О. просить рішення суду від 15 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з”ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2  - адвокат Караканова Т.В. просить  рішення суду від 15 травня 2024 року залишити без змін, апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1  — адвоката Добринь Я.О. залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її вимог.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Звернувшись до суду із вказаним позовом,  ОСОБА_2  просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем –  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частку:  житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що спірне нерухоме майно придбане у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак повністю погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
       За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
       Згідно з вимогами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Згідно з вимогами ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.         Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
       Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
       У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
       Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
       Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Таким чином, позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. 
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
       У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
       Відповідно до положень ст. ст.69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       У справі встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2009 року (т.1 а.с.52)
       Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.16). 
       
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11, 12).
       Встановлено, сторонами у період шлюбу - 12 квітня 2017 року було придбано нерухоме майно:
       - на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 купила житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. зареєстрований в реєстрі за № 419. Вартість вказаного будинку 225640 грн. (т.1 а.с.57-60);
       12 квітня 2017 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.61);
       - на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 купила земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. зареєстрований в реєстрі за №420. Вартість вказаної земельної ділянки 82475 грн. (т.1 а.с.62-65);
       12 квітня 2017 року право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.66).
       - на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 купила земельну ділянку площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. зареєстрований в реєстрі за № 421. Вартість вказаної земельної ділянки 16764 грн. (т.1 а.с.67-70).
       12 квітня 2017 року право власності на земельну ділянку площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.71).
       У житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 мешкають та зареєстровані – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 2011 року народження (а.с. 17, 31, 81).
       19 вересня 2023 року позивачем ОСОБА_2 на адресу відповідача ОСОБА_1 було направлено вимогу щодо розгляду питання реалізації вказаного спільного майна подружжя або сплати позивачу половини вартості вказаного майна в розмірі 
573 413 грн (т.1 а.с. 13, 14).
       27 вересня 2023 року відповідачем було надано відповідь позивачу на вимогу, у якій вона посилається на неприйнятність вимоги, тому як у спірному будинку мешкає їхня спільна дитина; вона не має статків для сплати позивачу половини вартості майна; крім того посилалася на те, що позивач подаючи позов про розірвання шлюбу посилався на відсутність спору щодо майна, що є їхньою спільною сумісною власністю подружжя; також вказала, що окрім спірного домоволодіння із земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , до спільного майна подружжя також відноситься: будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль Daewoo Lanos (який позивач продав після розірвання шлюбу) та мотоцикл JAWA, 1986 року випуску (т.1 а.с.15).
       12 жовтня 2023 року позивачем також направлена вимога відповідачу щодо прохання з`явитися 25 жовтня 2023 року о 10-00 годині до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В. для поділу вказаного майна між співвласниками, та 01 грудня 2023 року була направлена вимога з проханням з`явитися 12 грудня 2023 року о 12-00 годині до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В. для поділу вказаного майна між співвласниками. Відповідно до свідоцтва від 12 грудня 2023 року виданого приватним нотаріусом НМНО Дніпропетровської області Мазур Я.В. – ОСОБА_2 12 грудня 2023 року о 12-00 годині знаходився за адресою робочого місця вказаного нотаріуса (т.1 а.с. 18-22).
       Звернувшись у грудні 2023 року поштовим з”язком до суду із вказаним позовом та який надійшов до суду у січні 2024 року, ОСОБА_2 просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем – ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказане майно придбане у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.
       У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 вказувала, що її мати ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2017 року продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за 99864 грн., та подарувала їй грошові кошти у сумі 99864 грн. для придбання нею спірного нерухомого майна (т.1 а.с.44-49).
       Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Слід зазначити, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що грошові кошти у сумі 99864 грн. були нею отримані від її матері у дарунок.
       Отже, враховуючи, що спірне нерухоме майно було придбано у період шлюбу сторін, доказів придбання спірного майна за особисті кошти відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 , є спільно сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
       Враховуючи презумпцію рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, колегія суддів дійшла висновку, що спірне нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 , належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності в рівних частках, по 1/2 частині кожному.
       Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності у цій справі слід зазначити наступне.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 просили застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі (т.1 а.с.44-49).
Встановлено, шлюб між сторонами було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року у справі №183/5377/17 та вказане рішення суду набрало законної сили 03 березня 2018 року (а.с. 11, 12).
У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 Верховний Суд зазначив, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
       При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)».
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
       Встановлено, відповідач разом з донькою зареєстрована та проживає у спірному будинку.
       Позивачем зазначено, з часу розірвання шлюбу між ним та відповідачем спору стосовно спірного нерухомого майна між ними не було.
       Відповідачем вказаного твердження позивача не спростовано.
       19 вересня 2023 року позивачем ОСОБА_2 на адресу відповідача ОСОБА_1 було направлено вимогу щодо розгляду питання реалізації вказаного спільного майна подружжя або сплати позивачу половини вартості вказаного майна в розмірі 573 413 грн (т.1 а.с. 13, 14).
       27 вересня 2023 року відповідачем було надано відповідь позивачу на вимогу, у якій вона посилається на неприйнятність вимоги.
       Таким чином, позивачем доведено, що про порушення (не визнання відповідачем) його права власності на спільне майно подружжя стало відомо з 27 вересня 2023 року (дата відповіді ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_2 від 19 вересня 2023 року), а із позовом у цій справі позивач ОСОБА_2 звернувся до суду у грудні 2023 року, тобто межах трирічного строку позовної давності, який у цій справ має відраховуватися з вересня 2023 року.
       Посилання на пропуск позивачем строків позовної давності є необґрунтованими належними та допустимими доказами у справі.
       За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , визнавши право власності на спірне нерухоме майно, придбане в період шлюбу сторін, по 1/2 частині за кожним. 
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1  — адвоката Добринь Ярослава Олексійовича  – задовольнити частково.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про поділ спільного сумісного майна подружжя — скасувати.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя — задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на: 
- 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 130,2 кв.м., житловою площею 66,8 кв.м.;
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на: 
- 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 130,2 кв.м., житловою площею 66,8 кв.м.;
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5 734 грн. 13 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко 

Судді  М.О.Макаров

О.В.Свистунова