КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2024 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/13332/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.
при секретарі Мудрак Р. Р. 
за участі представника АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Фурсова В. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Стригуна Андрія Анатолійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді П`ятничук І. В.
від 14 травня 2024 року
у цивільній справі № 761/16134/19 Святошинського районного суду міста Києва
за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 
треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Юлія Борисівна, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 
про визнання недійсними договору іпотеки та договору про внесення змін до договору іпотеки,
В С Т А Н О В И В:
В квітні 2019 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний експортно-імпортний банк України», звернулось в суд із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_2 , укладаючи договір іпотеки та додаткову угоду до договору іпотеки із ОСОБА_1 , після пред`явлення до нього, як до поручителя ТОВ «Компанія «ВТК Відродження», позову про стягнення суми кредитної заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора, оскільки оспорювані договори направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника для погашення кредитної заборгованості. За таких обставин позивач вважав, що оспорювані договори були укладені  з порушенням частин першої, третьої, п`ятої та шостої ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов та визнати недійсними укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір іпотеки від 22.07.2014 р., зареєстрований в реєстрі за № 242 та договір про внесення змін до договору іпотеки від 20.01.2017 р., зареєстрований в реєстрі за № 15, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Алексишиною Ю. Б. внаслідок їх фіктивності, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року позов задоволено.
Визнано недійсними укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , договір іпотеки від 22.07.2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 242 та договір про внесення змін до договору іпотеки від 20.01.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 15, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексишиною Ю. Б. внаслідок їх фіктивності.
Вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі адвокат Стригун А. А., інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом зроблено помилковий висновок про те, що оспорюваний договір іпотеки укладено між відповідачами начебто без мети створення юридичних наслідків, тому він є недійсним внаслідок фіктивності, тобто на підставі ст. 234 ЦК України. Такий помилковий висновок суд мотивував обставинами, які випливають лише із тверджень представника позивача. У той же час обставини, які повідомили відповідачі, а також третя особа Алексашина Ю. Б. та надані ними письмові докази суд до уваги не взяв, а окремим доказам навіть не надав оцінки, створивши видимість їх відсутності.
Стверджує, що договори іпотеки від 22.07.2014 року і договір 20.01.2017 року про внесення змін до договору іпотеки укладалися саме з метою створення юридичних наслідків, направлених на одержання ОСОБА_2 позики, забезпеченої зазначеними договорами. Й станом на момент укладання договору іпотеки від 22.07.2014 року ОСОБА_2 не був боржником Банку і у нього не було зобов`язань з погашення заборгованості перед будь-яким кредитором. Заборони на відчуження належного йому майна у нього не було. Інший учасник цього договору - ОСОБА_1 також мала усі передбачені законодавством України права на укладання зазначених договорів.
Вказує, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд визнав недійсним договір іпотеки від 22.07.2014 року і договір від 20.01.2017 року про внесення змін до договору іпотеки на підставі ст. 234 ЦК України, тобто унаслідок їх фіктивності. Проте, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд визначив оспорювані договори фраудаторними правочинами, які за своєю юридичною природою не можуть бути фіктивними, оскільки фраудаторні правочини передбачають їх реальне виконання, але на шкоду кредитору, шляхом завдання такої шкоди своїми юридичними наслідками. Натомість, мети укладення фраудаторного або фіктивного правочину у відповідачів не було, що підтверджується поясненнями відповідачів, поясненням третьої особи - приватного нотаріуса Алексашиної Ю. Б. та наданими ними письмовими доказами.
Також зазначає, що позивач не надав суду будь-яких допустимих і належних доказів щодо наявності у відповідачів мети укладання оспорюваних договорів на шкоду кредитору, або без наміру створення юридичних наслідків.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи; не взяв до уваги наявні у справі докази (пояснення нотаріуса Алексашиної Ю. Б. та надані нею документи); визнав встановленими обставини про начебто наявність в обох відповідачів умислу на укладання договору іпотеки без наміру створення юридичних наслідків, тоді, як такі обставини є недоведеними; виклав в оскаржуваному рішенні висновки про начебто фіктивність договорів іпотеки, які не відповідають обставинам справи; порушив норми процесуального права; всупереч свого ж прийнятого судового рішення не здійснив допиту ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , порушив права та законні інтереси ОСОБА_1 , позбавивши її права і можливості та механізму повернення боргу від ОСОБА_2 ; неправильно застосував норму матеріального права, передбачену ст. 234 ЦК України.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Державний експортно-імпортний банк України» - адвокат Фурсов В. В., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність доводів, викладених в ній, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним.
Вважає, що доказів фактичної передачі грошових коштів ОСОБА_1 в позику ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і переконливих доказів які б підтверджували достатній рівень доходів ОСОБА_1 , яка нібито позичила ОСОБА_2 таку суму коштів. 
Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 , який абсолютно точно був обізнаний про те, що є поручителем за виконання ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» зобов`язань по кредитному договору (Генеральній угоді) перед АТ «Укрексімбанк», та відносно якого ухвалено рішення про стягнення коштів і відкрито виконавче провадження, разом із його знайомою ОСОБА_1 (із якою Боржник перебував в приятельських стосунках задовго до укладення оспорюваних договорів, та відносини із якою були побудовані на взаємній довірі), уклавши Договір іпотеки, а пізніше договір про внесення змін до такого Договору іпотеки, діяли очевидно недобросовісно, зловживаючи правами стосовно Кредитора, оскільки уклали такі правочини з єдиною метою - недопущення звернення стягнення на майно боржника з боку АТ «Укрексімбанк». Відтак, такі дії є недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Вищенаведені аргументи спростовують доводи апелянта, та доводять, що рішення суду першої інстанції винесено обґрунтовано, із додержанням судом норм матеріального та процесуального права.
Вказував, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться справа за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 4 ст. 358 КК України, а саме у невиконанні рішення суду, яке набрало законної сили та у використанні завідомо підроблених документів.
Зокрема, ОСОБА_2 у вказаному кримінальному  провадженні обвинувачується у тому, що він ухилився від виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 761/18061/14-ц про стягнення з нього на користь АТ «Укрексімбанк» 5 238 239 євро та 30 361 756 грн, використав завідомо підроблений документ - постанову Окружного адміністративного суду м. Києва № 834/13698/18 з метою внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та вилучення запису про заборону на відчуження нерухомого майна; використав завідомо підроблений документ - постанову Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва від 11 серпня 2017 року про зняття арешту з майна боржника (арешту з будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ). Також, у змісті обвинувального акту (у зазначеному кримінальному провадженні) зазначено, що «громадянка Ч., надаючи значну суму коштів за договором позики, у забезпечення якого було укладено оспорюваний договір іпотеки та договір про внесення до нього змін, з 1 кварталу 1998 року по 2 квартал 2018 року офіційно отримала сукупний дохід 19 080 грн 04 коп., що в свою чергу унеможливлює надання такою громадянкою у позику грошових коштів ОСОБА_2 .
Також, звертав увагу на те, що залишаючи без змін постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, якою було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі  такого предмету іпотеки у її власність в рахунок погашення заборгованості за договором позики, Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року (справа № 759/10131/17) вказував на те, що ОСОБА_2 передавши ОСОБА_1 в іпотеку предмет іпотеки вчинив дії, які можуть свідчити про його ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами. Визнання за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки, який належав на праві власності ОСОБА_2 , фактично створює перешкоди АТ «Укрексімбанк» для стягнення із ОСОБА_2 на його користь заборгованості за рахунок належного йому майна. 
У поданому відзиві на апеляційну скаргу Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/18061/14-ц, виданого 08.12.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості в сумі 5 238 239 євро та 30 361 756 грн, а також судового збору в сумі 3654 грн. 04 січня 2017 державним виконавцем Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 3228700. Одночасно державним виконавцем прийнято постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику. Станом на сьогоднішній день рішення суду залишається невиконаним.
Вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення позову АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним договору іпотеки та договору про внесення змін до договору іпотеки внаслідок їх фіктивності.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Фурсов В. В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Адвокат Стригун А. А., в інтересах ОСОБА_1 , в судове засідання 14 серпня 2024 року з`явився. В подальшому, в судове засідання 09 жовтня 2024року на 12 год. 30 хв. не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із його зайнятістю в кримінальній справі в Корольовському районному суді м. Житомира. У зв`язку із неповажністю причин неявки, клопотання колегією суддів залишено без задовлення.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Фурсова В. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів до неї, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Алексашиною Ю. Б., за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику 100 000 грн на строк до 22 липня 2024 року та передав їй в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв. м.
Пунктом 2.2 договору іпотеки передбачено, що відповідно до висновку про експертну грошову оцінку майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Агенство експертної оцінки», ринкова вартість будівель, загальною площею 826,30 кв. м станом на 01 липня 2014 року становить 3 516 503 грн. Сторони оцінюють предмет іпотеки в 100 000 грн.
20 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Алексашиною Ю. Б., за умовами якого сторони збільшили суму позики до 3 500 000 грн та змінили строк її повернення до 01 березня 2017 року.
Також судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що 16 грудня 2011 року між ПАТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» було укладено Генеральну кредитну угоду № 151111N6 із змінами і доповненнями, в рамках якої між ПАТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» було укладено ряд кредитних договорів, а саме: від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26, від 25 квітня 2013 року № 151113К5.
З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Генеральною угодою між ПАТ «Укрексімбанк», ТОВ «ВТК Відродження» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 19 грудня 2011 року № 151111Р18.
Пунктом 3.1 договору поруки від 19 грудня 2011 року № 151111Р18 його сторони погодили, що поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання, тобто зобов`язання позичальника, передбачені Генеральною угодою з усіма чинними Кредитними договорами. У випадку невиконання позичальником основного зобов`язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов`язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.
Згідно з п. 3.1 ст. 3 Договору поруки Поручитель зобов`язався перед Кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Позичальником основного зобов`язання за Генеральною угодою з усіма чинними Кредитними договорами.
У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань, ПАТ «Укрексімбанк» подало до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26, від 25 квітня 2013 року № 151113К5, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 грудня 2011 року № 151111N6, та договором поруки від 19 грудня 2011 року № 15111Р18 в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 липня 2014 року було відкрито провадження у справі № 761/18061/14-ц за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Компанія «ВТК Відродження», про стягнення заборгованості.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року, з метою забезпечення позову у справі № 761/18061/14-ц, накладено арешт на належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року у справі № 761/18061/14-ц позов ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Компанія «ВТК Відродження», про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитними договорами від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26 та від 25 квітня 2013 року № 151113К5, які укладені в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 грудня 2011 року № 151111N6, в сумі 5 238 239 євро та 30 361 756 грн, а також судовий збір в сумі 3 654 грн.
Вищевказане рішення суду набрало законної сили і на його виконання Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, а 04 січня 2017 року державною виконавчою службою в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 також накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .
Як також встановлено судом, за змістом судового рішення у справі № 761/18061/14-ц предметом розгляду були також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про припинення поруки, у задоволенні яких судом відмовлено.
Звертаючись у жовтні 2014 року із зустрічним позовом в зазначеній справі, ОСОБА_2 посилався на те, що оскільки вимоги банку про дострокове погашення заборгованості він не отримував, то датою пред`явлення вимоги банком до ОСОБА_2 , як до солідарного боржника, є дата пред`явлення позову до суду. 
Матеріалами справи також встановлено, що 20.01.2017 року, тобто через 16 днів з моменту відкриття відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження № НОМЕР_1 та накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до оспорюваного договору іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Алексашиною Ю. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 75, згідно з яким предмет іпотеки забезпечував виконання іпотекодавцем зобов`язань з погашення позики у сумі 3 500 000,00 грн., зі строком повернення до 01.03.2017 року.
Також, як встановлено судом, у липні 2016 року ОСОБА_1 подала до Святошинського районного суду м. Києва позов до ОСОБА_2 про звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення (будівлі) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв.м, шляхом передачі цього майна у її власність в рахунок погашення наявної заборгованості за договором позики.
27.11.2017 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/10131/17 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені у повному обсязі.
Постановою Київського апеляційного суду 06.03.2019 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року,  рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи ОСОБА_2 , та представником ОСОБА_1 адвокатом Стригуном А.А. було надано пояснення суду, що відповідачі знайомі задовго до моменту укладення оспорюваних договорів, мають відносини, які було побудовано на взаємній довірі, й ураховуючи обставини укладення оспорюваних договорів дійшов висновку про те, що такі вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а навпаки із прихованим умислом. За висновком суду, вчинені ОСОБА_2 оспорюванні договір іпотеки та договір про внесення змін до нього, є недійсними унаслідок їх фіктивності та спрямованості на приховування майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу перед АТ «Укрексімбанк», адже будучи поручителем ОСОБА_2 , був обізнаний про наявність у нього невиконаного зобов`язання з погашення заборгованості перед АТ «Укрексімбанк», міг передбачити на момент укладення оспорюваних правочинів для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів незважаючи на це уклав оспорювані правочини із ОСОБА_1 маючи намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18.
У постанові від 01.04.2020 у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.
Матеріалами справи підтверджено, що за умовами договору іпотеки, ОСОБА_2 передав об`єкт нерухомості - нежитлові приміщення (будівлі) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв.м, ринковою вартістю 3 516 503,00 грн в забезпечення своїх позикових зобов`язань у розмірі 100 000,00 грн зі строком повернення через 10 років до 22.07.2024 року, тобто ринкова вартість майна первісно була неспівмірною із розміром боргових зобов`язань;
Договір іпотеки укладений 22.07.2014 року, тобто майже образу після пред`явлення АТ «Укрексімбанк» позову до суду та відкриття Шевченківським районним судом м. Києва провадження у справі № 761/18061/14-ц, боржник ОСОБА_2 був обізнаний про пред`явлення до нього вимоги й вважав моментом такої вимоги саме дату пред`явлення до нього позову.
До настання строку повернення боргу, у липні 2016 року ОСОБА_1 подала до Святошинського районного суду м. Києва позов до ОСОБА_2 про звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення (будівлі) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв.м, шляхом передачі цього майна у її власність в рахунок погашення наявної заборгованості за договором позики.
Водночас, до ухвалення рішення у вказаній справі, 20.01.2017 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до оспорюваного договору іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 75, згідно з яким предмет іпотеки забезпечував виконання іпотекодавцем зобов`язань з погашення позики у сумі 3 500 000,00 грн., зі строком повернення до 01.03.2017 року. Отже, розмір зобов`язань та строк їх повернення, відповідачами були змінені (збільшені) під час розгляду справи № 759/10131/17 про звернення стягнення на предмет іпотеки судом.
При цьому, за початковими умовами договору позики для ОСОБА_2 ставилась умова погасити позику до 2024 року тобто по 10 000, 00 грн упродовж року, а після внесених змін ОСОБА_2 мав обов`язок погасити позику 3 400 000 грн упродовж двох місяців.
Водночас, як підтверджено в ході судового розгляду, укладення такого договору про внесення змін до договору іпотеки відбулось через 16 днів з моменту відкриття 04.01.2017 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом № 761/18061/14-ц, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 08.12.2016 року.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 , та представником ОСОБА_1 адвокатом Стригуном А. А. було надано пояснення суду, що відповідачі знайомі задовго до моменту укладення оспорюваних договорів, мають відносини, які було побудовано на взаємній довірі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 грудня 2020 року  (провадження № 61-584св19) залишаючи без змін постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у справі № 759/10131/17, якою ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначив, що встановивши, що ОСОБА_2 мав невиконані зобов`язання перед ПАТ «Укрексімбанк» за кредитними договорами, однак передав в іпотеку ОСОБА_1 належне йому на праві власності нерухоме майно, тобто вчинив дії, які можуть свідчити про його ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову з підстав незалучення до участі в цій справі банку. За таких обставин визнання за  ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки, який належав на праві власності ОСОБА_2 , фактично створює перешкоди ПАТ «Укрексімбанк» для стягнення із ОСОБА_2 на його користь заборгованості за рахунок належного йому майна.
Враховуючи вищенаведене, а також висновки, викладені в зазначених постановах Верховного Суду, обов`язковість застосування яких визначена ч.4 ст. 263 ЦПК України, встановивши, що оспорювані договір іпотеки та додатковий до нього договір, є по суті не забезпечувальними зобов`язаннями, що за своєю правовою природою покликані охороняти інтереси менш захищеної сторони за договором - кредитора, шляхом покладення додаткового зобов`язального обтяження на боржника та/або на третю особу, а спрямовані на уникнення стягнення на актив кредитором в рахунок погашення кредитної заборгованості, тобто - створення перешкоди ПАТ «Укрексімбанк» у стягненні на його користь із ОСОБА_2 за рахунок належного йому майна заборгованості, що установлена судовим рішення, яке набуло законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність ознак фраудаторності та підстав для визнання договору та додаткового до нього договору недійсним у наслідок їх фіктивності.
З огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваних правочинів у вересні 2018 року - під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, що було відкрито 04.01.2027 року, суд правильно застосував частину першу статті 261 ЦК України та вказав, що ПАТ «Укрексімбанк» не пропустило визначену статтею 257 ЦК України позовну давність.
Доводи апеляційної скарги про укладення договору позики та договору іпотеки через фінансові складнощі ОСОБА_2 колегією суддів відхиляються, оскільки саме лише потреба  боржника у коштах та укладення ним правочинів всупереч  інтересів його кредиторів, не можуть вважатись достатніми аргументом в спорі про визнання правочинів, укладених на шкоду кредиторам.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування  судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Стригуна Андрія Анатолійовича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 05 листопада 2024 року.
 
Судді                                                                                                                      Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                                Т. О. Писана
 
                                                                                                                                Д. Р. Гаращенко