ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 635/2849/21
провадження № 51 - 3057 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за  №  62019170000000787 від 26 серпня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.  Харкова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України);
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 25 серпня 2019 року близько 17:20 ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ-110216, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автошляху Київ-Харків-Довжанський на 499 км + 550 м, поблизу міського цвинтаря № 17 м. Харкова, в порушення вимог пунктів 12.3 і 12.9 «б» та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), перевищив максимально допустиму на вказаній ділянці дороги швидкість руху 70 км/год та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину в невстановленому для переходу місці, справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля.
Від отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 в  реанімаційному відділенні КНП «МКЛШНМД ім.  проф. О. І. Мещанінова» настала смерть потерпілого ОСОБА_8 .
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2024 року апеляційні скарги прокурора та захисника залишив без задоволення, а  вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просять скасувати оскаржувані судові рішення і  призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування доводів касаційних скарг зазначають, що:
•        місцевий суд не надав оцінки доказам, які підтверджують відсутність обмежувальних дорожніх знаків на ділянці дороги, де сталася ДТП. На думку сторони захисту, факт перевищення ОСОБА_7 дозволеної швидкості спростовується протоколом огляду місця події від 25 серпня 2019 року, а також відповідями на адвокатський запит;
•        протокол, за яким було оглянуто SD-картку накопичувача з відеореєстратора від  26  серпня 2019 року, є недопустимим доказом, оскільки вказана картка була вилучена слідчим, шляхом проникнення до автомобіля без дозволу ОСОБА_7 , що зумовлює недопустимість цього доказу;
•        суд першої інстанції не розглянув клопотання сторони захисту про визнання недопустимими протоколу огляду від 25 лютого 2020 року, додатка до протоколу огляду місця події від 25 серпня 2019 року - схеми ДТП та у вироку відсутні мотиви, за яких судом не були враховані показання свідка ОСОБА_9 ;
•        апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, чим порушив вимоги ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
 
Крім того, ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі зазначає, що суди безпідставно не  задовольнили клопотання його захисника про закриття кримінального провадження у зв`язку із недоведеністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, адже його винуватість не доведена поза розумним сумнівом. Зауважує, що протокол огляду від  25  лютого 2020 року складений без дотримання вимог КПК України та є  недопустимим доказом, оскільки слідча дія проведена за його відсутності. На думку ОСОБА_7 вказане також порушило його право на захист. Звертає увагу суду, що дорожня розмітка, яка була предметом огляду 25 лютого 2020 року, могла бути зміненою з моменту ДТП, яке відбулося 26 серпня 2019 року, отже, за принципом «плодів отруйного дерева» висновок експерта від 17 березня 2020  року також є недопустимим доказом.
Крім цього, захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись з висновками судів першої та  апеляційної інстанцій, наголошує, що учасники дорожнього руху не зобов`язані виконувати вимоги дорожнього знаку, встановленого у непередбачений законом спосіб, та не несуть відповідальності у разі невиконання цих вимог. Також захисник зауважує, що протокол огляду місця події від 26 серпня 2019 року є недопустимим доказом, оскільки вказана слідча дія була проведена до внесення відомостей до  ЄРДР. Зазначає, що хоча в ході цієї слідчої дії було скопійовано відео з картки відеореєстратора, проте у  протоколі відсутні будь-які відомості про носій, на якому воно було збережено. Стверджує, що матеріали справи не містять відомостей про упакування диску з цим відеозаписом. Вказує, що зазначені обставини є також підставами для визнання за  принципом «плодів отруєного дерева» висновоку експерта від 17 березня 2020  року недопустимим доказом. Водночас відеозапис з відеореєстратора містить ознаки монтажу.
Отже сторона захисту вважає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не  відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України
Заперечень від учасників кримінального провадження на касаційні скарги сторони захисту до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг, просив судові рішення залишити без зміни.
Засуджений та його захисник підтримали подані касаційні скарги, просили скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається з оскаржених судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та  призначив відповідне покарання.
Не погодившись з судовими рішеннями, сторона захисту подала касаційні скарги, доводи яких є фактично аналогічним доводам апеляційної скарги захисника, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у  вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є  правильними, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні та отримали належну оцінку.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що безпосередньо в судовому засіданні у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку.
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, фактичними даними протоколу огляду місця ДТП від 25 серпня 2019 року із схемою місця ДТП, відповідно до якого встановлено, що пригода сталася на 499 км + 550 м на автошляху Київ - Харків - Довжанський; фактичними даними протоколу огляду від 26 серпня 2019 року, у ході якого проведено огляд CD-карти накопичувача з відеореєстратора, встановленого на  автомобілі «ЗАЗ-110216 ЗНГ», реєстраційний номер  НОМЕР_1 , яка була вилучена під час огляду місця події, у ході якого скопійовано файли «MOV00676» і  «MOV00677» на оптичний диск «VS DVD-R» 4.7Gb/120MIN16x; даними протоколу огляду від 23 вересня 2019 року, відповідно до якого проведено огляд електронного носія CD - диска із цифровими копіями повідомлень на спецлінію «102», які надійшли 25 серпня 2019 року щодо ДТП; висновком експерта № 12-17/349-А/19, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_8 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарні швидкої медичної допомоги, була сукупна тупа травма тіла, що ускладнилась поліорганною недостатністю. Під час госпіталізації до стаціонару в крові потерпілого виявлено етиловий спирт в кількості 1,226 %, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння; даними протоколу огляду від 25 лютого 2020 року, проведеного на автошляху Київ - Харків -  Довжанський, поблизу 17 міського цвинтаря м. Харкова, на ділянці дороги, на якій 25 серпня 2019 року сталася ДТП.
Судами також ураховані дані висновків комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи звуко- і відеозапису №  7/1395/1396/13/297КПСЕ-19 від 17 березня 2020 року, відповідно до якого у  файлі «MOV00677.AVI», що міститься на оптичному диску «VS DVD-R», маються ознаки монтажу, однак наявність ознак монтажу у файлі не впливають на  результати встановлених значень. У даній дорожній обстановці водій автомобіля ЗАЗ-110216, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.3, 12.9 «б» та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70» ПДР та мав технічну можливість запобігти виникненню ДТП шляхом виконання вказаних вимог ПДР. У діях водія автомобіля ЗАЗ-110216, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.3, 12.9 «б» (які передбачають, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 ПДР, на  ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил) та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70» ПДР, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з  виникненням події даного ДТП. 
Переглянувши в апеляційному порядку кримінальне провадження, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що оцінюючи докази в сукупності з  точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ці докази доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Щодо доводів касаційних скарг з приводу того, що місцевий суд не надав оцінки доказам, які підтверджують відсутність обмежувальних дорожніх знаків на ділянці дороги, де сталося ДТП; факт перевищення ОСОБА_7 дозволеної швидкості спростовується протоколом огляду місця події від 25 серпня 2019 року, а також відповідями на адвокатський запит
Так, судами враховані відповіді управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 25 серпня 2023 року за Вих. № 478аз/41/14/02-2023 та Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Харківській області від  04  вересня 2023 року № 1916ВС/06, надані стороною захисту, з яких убачається, що на ділянці км 499+550 автомобільної дороги загального користування державного значення М-03 Київ - Харків - Довжанський (на м. Ростов-на-Дону), обмежень швидкісного режиму не передбачено та рух транспортних засобів має здійснюватися у відповідності до вимог п. 12.6 ПДР.
Суди визнали безпідставними твердження захисника про відсутність забороняючих знаків щодо обмеження швидкості руху в місці ДТП, пославшись на досліджений відеозапис з відеореєстратора з автомобіля, відповідно до якого на  відрізку шляху автомобільної дороги загального користування державного значення М-03 Київ - Харків - Довжанський (на м. Ростов-на-Дону) в Харківській області (при русі в бік вул. Леся Сердюка у м. Харкові, поблизу міського цвинтаря №  17 м. Харкова), на якому 25 серпня 2019 року о 16:47:46 автомобіль під  керуванням обвинуваченого проїжджає повз дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70», а  також на висновок комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи звуко- і  відеозапису № 7/1395/1396/13/297КПСЕ-19 від 17 березня 2020  року, в ході якої була встановлена середня швидкість автомобіля «ЗАЗ-110216» під керуванням ОСОБА_7 , яка складала 86 км/год. 
Заразом судами встановлено, що автомобіль з якого велася зйомка після проїзду повз дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70» і до моменту взаємного наближення з пішоходом не проїжджав повз дорожні знаки, які відміняють дію вказаного знаку та не перетинав перехресть.
До того ж обґрунтовуючи свої висновки, суд апеляційної інстанції у  своєму рішенні слушно зауважив, що ця відповідь служби відновлення та розвитку інфраструктури стосується безпосередньо ділянки км 499+550 автомобільної дороги загального користування державного значення М-03 Київ - Харків - Довжанський. Натомість знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70» зафіксований відеозаписом у часовому проміжку 16.47.46 відеореєстратором автомобіля, а о 16:49:11 відеозаписом зафіксовано початок руху пішохода через проїжджу частину. ДТП сталося в межах ділянки дороги км 499+550 автомобільної дороги приблизно о  16:49:13 відеозапису. Отже, урахувавши вказані вихідні дані, шляхом звичайного арифметичного розрахунку, який не потребував спеціальних знань, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що дорожній знак 3.29 на момент ДТП знаходився за межами ділянки км 499+550 автомобільної дороги, що також відповідає зазначеному висновку експерта.
Разом з тим, Суд зауважує, що надані стороною захисту довідки сформовані лише у  2023 році, та не містять відомостей щодо відсутності обмежень швидкісного режиму на зазначеній ділянці дороги станом на час вчинення ДТП.
Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що обвинувачений, який 25 серпня 2019 року керував транспортним засобом та проїжджав повз цей знак, повинен був дотримуватися його вимог, оскільки він був наявним, а відповідно до ПДР водій зобов`язаний виконувати вимоги дорожніх знаків. 
Водночас, як зазначено вище, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і  згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень, та не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а тому відповідні доводи касаційних скарг сторони захисту не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Варто зауважити, що у кожному конкретному випадку водій транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний самостійно оцінити дорожню обстановку, а тому несе відповідальність за спричинені наслідки, якщо обрана ним швидкість не відповідала дорожній обстановці, навіть якщо така швидкість є значно нижчою від максимально дозволеної.
Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 та свідок (його мати) ОСОБА_9 у своїх показаннях, наданих безпосередньо у судовому засіданні, зокрема вказували, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, рухався по  автошляху Київ - Харків - Довжанський на 499 км + 550 м зі швидкістю 60 км/год. Показання останніх, як вже зазначалося вище, були враховані судами.
У той же час апеляційний суд, погоджуючись з вироком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, обґрунтовано послався на висновок експерта від 17 вересня 2020 року, у якому, зокрема, зазначено, що в умовах місця події при швидкості 70  км/год, водій мав можливість зупинити автомобіль та мав можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п.п.12.3 12.9б і дорожнього знаку 3.29 ПДР. Саме невідповідність дій водія вказаним правилам дорожнього руху перебуває в причинному зв`язку з виникненням ДТП.
Отже, суд апеляційної інстанції, оцінивши, зокрема, показання обвинуваченого, свідка, а  також висновок експерта, дійшов слушного висновку про те, що хоча і не викликає сумніву, що потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху внаслідок грубого порушення ПДР, але, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій був зобов`язаний виконати вимогу п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Тому доводи касаційних скарг у цій частині також не є слушними.
Щодо доводів касаційних скарг засудженого та його захисника про те, що протокол огляду SD-картки накопичувача з відеореєстратора від 26 серпня 2019 року є  недопустимим доказом, оскільки був складений до внесення відомостей до ЄРДР; вказана SD-картка була вилучена слідчим шляхом проникнення до автомобіля без дозволу ОСОБА_7 ; протокол огляду від 25 лютого 2020 року є недопустимим доказом, оскільки складений без дотримання вимог ч. 3 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 3 ст.  223 КПК України, що порушує право ОСОБА_7 на захист
Так, в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а  також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і  визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи  пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з  порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в  результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.
З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст.  59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст.  8  Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та  близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).
Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.
З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або  конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
З матеріалів справи убачається, що доводи сторони захисту в цій частині також є  безпідставними.
Так, судами встановлено, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції обвинувачений заявив, що після того як сталося ДТП, під час якого він здійснив наїзд на потерпілого, він одразу, залишаючись на місці події, викликав працівників поліції, яким повідомив про обставини події.
Надалі відповідно до протоколу огляду місця ДТП від 25 серпня 2019 року, у ході цієї слідчої дії працівниками поліції вилучено карту пам`яті з відеореєстратора, яка знаходилася в автомобілі «ЗАЗ-110216 ЗНГ» та яку добровільно видав обвинувачений (цей протокол також не містить будь-яких відомостей про проникнення чи безпосереднього огляду салону автомобіля, яким керував засуджений).
Крім того, суди дійшли висновку, що добровільність видачі обвинуваченим СD - картки накопичувача відеореєстратора автомобіля підтверджується тим, що він без жодних зауважень у присутності понятих підписав протокол огляду (т. 2, а. п. 2 - 5), яким ця карта була вилучена, а також його розпискою від 07 жовтня 2019 року в якій він зазначив, що отримав водійське посвідчення, свідоцтво про реєстрації транспортного засобу, СD - картку накопичувача, які були надані ним добровільно 25 серпня 2019 року в ході вказаної слідчої дії (т. 2, а. п. 44). 
Водночас Суд також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність посилання сторони захисту на те, що наявність та  добровільність згоди на огляд автомобіля може доводитися лише письмовим документом відповідного змісту, оскільки закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені, виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування.
Так, суди дійшли слушного висновку, що, якщо особа причетна до скоєння правопорушення викликає правоохоронців для його розслідування, виникає обґрунтована презумпція того, що вона погоджується і з тим, що місце події буде оглянуто, хоча б для того, щоб пересвідчитися, що злочинна подія дійсно мала місце.
Заразом судами встановлено, що в цьому конкретному випадку дії обвинуваченого свідчили про його зацікавленість у розслідуванні вчиненого ним діяння, винуватість у якому він з самого початку не визнавав, а отже і про намір сприяти правоохоронним органам у встановленні об`єктивної істини. Однак, обставини огляду місця події та автомобіля обвинуваченого, який перебував на місці огляду, і  будь-які інші відомості в матеріалах провадження та докази, які були досліджені в  суді, не свідчать про його відмову надати доступ до автомобіля, який став учасником ДТП, що надалі спонукало обвинуваченого викликати правоохоронців.
З огляду на викладене суди дійшли висновку, що в цьому випадку наявність згоди на огляд автомобіля обвинуваченого під час огляду місця події з його участю і  за  його присутності, а також вилучення з відеореєстратора CD - карти, була наявною і  добровільною, у зв`язку з чим розцінили як протокол огляду місця події від 25  серпня 2019 року, так і вилучену в процесі його проведення картку з  відеореєстратора, належними та допустимими доказами у справі.
Вказані висновки судів узгоджуються із практикою Суду (див, наприклад, постанову Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к).
Не залишились поза увагою судів також посилання сторони захисту на те, що протокол огляду від 26 серпня 2019 року складений у період часу з 10:15 до 10:40, у  той час як кримінальне провадження було зареєстровано у ЄРДР о 13:02.
Так, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у цьому випадку має місце технічна описка у зазначенні годин, оскільки у протоколі огляду міститься посилання на  номер кримінального провадження, який не міг бути завчасно відомий уповноваженим особам. 
Разом з тим, суди слушно зауважили, що така описка не позначилась та не вплинула на об`єктивність і повноту дослідження доказів по справі та доведеність винуватості обвинуваченого.  
Також необхідно зазначити, що протягом судового розгляду сторона захисту не порушувала питання щодо достовірності відеозаписів, які були скопійовані 26  серпня 2019 року в ході зазначеної вище слідчої дії, отже доводи сторони захисту в цій частині не є слушними.
Водночас сторона захисту ставить під сумнів фактичні дані, отримані в ході огляду 25 лютого 2020 року, зокрема зазначає, що розмітка з моменту ДТП могла бути зміненою, а слідча дія могла бути проведена не у безпосередньому місці ДТП.
Втім як вже зазначалось вище, Верховний Суд є судом права, а не факту, а тому оцінка доказів з точки зору достовірності не відносить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Водночас суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив про відсутність підстав для визнання протоколу огляду від 25 лютого 2020 року недопустимим доказом та дійшов висновку, що цей протокол відповідає вимогам статей 104, 105, 106, 237, 223 КПК України. Вказану слідчу дію проведено слідчим за  клопотанням експерта у присутності понятих, які підтвердили своїми підписами у протоколі достовірність проведеної слідчої дії без будь-яких зауважень, отже жодних порушень КПК України під час проведення цієї слідчої дії не встановлено.
Відсутність підозрюваного в ході проведення огляду не зумовлює недопустимість доказу, оскільки КПК України не передбачає його обов`язкову участь, отже посилання сторони захисту на порушення права на захист також є безпідставним.
У зв`язку із визнанням протоколу огляду від 25 лютого 2020 року допустимим доказом, у судів відповідно були відсутні підстави визнавати висновок експерта від 17 березня 2020 року недопустимим доказом за принципом «плодів отруйного дерева».
Необхідно також звернути увагу і на те, що місце ДТП зафіксовано схемою, яка додана до протоколу огляду події та  підписана слідчим та понятими.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у  виготовленні та/або вилученні таких додатків. 
Тож закон не вимагає, щоб одразу всі перелічені суб`єкти засвідчували відповідні додатки своїми підписами, хоча й не виключає можливості засвідчення додатку кількома особами. Тому засвідчення додатку лише певними з перелічених осіб не вказує на їх недопустимість (див., наприклад постанови Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року в справі № 347/222/21, від 11 березня 2024 року в справі № 459/3664/18).
Отже, апеляційний суд слушно зауважив, що відсутність підпису обвинуваченого на вказаній схемі не свідчить про те, що він не був ознайомлений з нею, оскільки вказана схема є лише додатком до протоколу, з яким ознайомлений обвинувачений під особистий підпис. 
З огляду на викладене, доводи сторони захисту у цій частині є безпідставними.
Щодо доводів засудженого та захисника про те, що апеляційний суд, у порушення ст. 404 КПК України, відмовив у повторному дослідженні доказів
Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під  час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Як убачається із оскаржуваного вироку суду першої інстанції, цей суд, дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а  сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не  досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в  суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у  законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
Водночас апеляційний суд зазначив, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у  їх  сукупності та взаємозв`язку щодо їх допустимості, достатності та достовірності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів.
З огляду на що апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та  з  висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.
Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Тож, апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, зазначив, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84 - 86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисників про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Решта доводів касаційних скарг засудженого та його захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Отже, колегією суддів не встановлено тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи  могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а  тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційних скарг сторони захисту.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог статей 22, 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованими, законними та обґрунтованими, а тому касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 438, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року та  ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 -  без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є  остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                    ОСОБА_3