П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 грудня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/21051/24	

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
секретар – Афанасенко Ю.М. 

за участю:  представника відповідача – Пустового В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі № 420/21051/24 за адміністративним позовом   ОСОБА_1   до  Одеської обласної прокуратури  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії–
                                       ВСТАНОВИВ:
03.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати дії Одеської обласної прокуратури щодо ненадання відповідей на звернення адвоката Орловського О.В. №019/22 від 26.04.2022, №012/23 від 17.03.2023 року, №089/23 від 02.10.2023, №117/23 від 30.10.2023, поданих в інтересах ОСОБА_1 , протиправними та такими, що суперечать вимогам Закону України “Про звернення громадян”;
- зобов`язати Одеську обласну прокуратуру надати письмову відповідь на звернення адвоката Орловського О.В. №019/22 від 26.04.2022, №012/23 від 17.03.2023, №089/23 від 02.10.2023, №117/23 від 30.10.2023   щодо врахування або неврахування відповідачем обставин справи ОСОБА_1 , уродженця міста Раменське Московської області, а саме фактів наявної небезпеки для нього за ознаками національності та політичних переконань, а також наявності загроз його катуваннь, жорстокого, нелюдського, такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні громадянської належності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відносно ОСОБА_1 . Одеською обласною прокуратурою в період з листопада 2019 року по теперішній час проводиться екстрадиційна перевірка у зв`язку з наявним запитом Генеральної прокуратури РФ про видачу (екстрадицію) через можливу причетність останнього до вчинення злочину на території РФ.
Про наявність суттєвих обставини, які, на думку сторони позивача, відповідно до чинного законодавства України унеможливлюють видачу (екстрадицію), видворення або примусове повернення ОСОБА_1 до країни громадянської належності, його адвокатом протягом 2022 - 2023 років неодноразово повідомлялась Одеська обласна прокуратура шляхом надсилання офіційних письмових звернень, зокрема листами №019/22 від 26.04.2022, №012/23 від 17.03.2023, №089/23 від 02.10.2023 та 117/23 від 30.10.2023.
Водночас, відповідей на вищевказані письмові звернення у встановлений законом строк та порядок стороні позивача надано не було.
Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо ненаданням відповідей на письмові звернення та вважаючи це протиправним, сторона позивача звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що 28.04.2022 за вхідним №14294-22 зареєстровано лист адвоката Орловського О.В. в інтересах ОСОБА_1 (за вихідним № 019/22 від 26.04.2022) про долучення до матеріалів екстрадиційної перевірки, який надійшов на електронну пошту, та згідно даних ІС СЕД, вказаний лист направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури; 20.03.2023 за вхідним №14981-23 зареєстровано лист адвоката Орловського О.В. в інтересах ОСОБА_1 (за вихідним № 012/23 від 17.03.2023) про долучення до матеріалів екстрадиційної перевірки, який надійшов через скриньку для заяв та скарг, та згідно даних ІС СЕД, вказаний лист направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури; 03.10.2023 за вхідним №57801-23 зареєстровано лист адвоката Орловського О.В. в інтересах ОСОБА_1 (за вихідним № 089/23 від 02.10.2023) про долучення до матеріалів екстрадиційної перевірки, який надійшов через скриньку для заяв та скарг, та згідно даних ІС СЕД, вказаний лист направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури; 30.10.2023 за вхідним № 64205-23 зареєстровано лист адвоката Орловського О.В. в інтересах ОСОБА_1 (за вихідним №117/23 від 30.10.2023) про долучення до матеріалів екстрадиційної перевірки, який надійшов через скриньку для заяв та скарг, та згідно даних ІС СЕД, вказаний лист направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури. Разом з тим у відзиві Одеська обласна прокуратура посилається на те, що у вищевказаних листах зазначалось, що документи, що долучались разом із листами, надані для врахування вказаних відомостей під час вирішення питання про можливу видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 або відмову у видачі, у той же час будь-які інші вимоги, окрім долучення вказаних документів до матеріалів екстрадиційної перевірки, у листах адвоката не містились. Ураховуючи вищевикладене, на думку представника відповідача, порушення вимог чинного законодавства в частині своєчасності реєстрації вхідних документів обласною прокуратурою не допущено.
Також у відзиві зазначено, що при дослідженні змісту листів адвоката            Орловського О.В., які в адміністративному позові зазначені як “офіційні письмові звернення” та “листи”, відповідачем встановлено, що вказані листи не відповідають вимогам Закону України “Про звернення громадян”, та фактично є супровідними листами до долучених до них документів. Оскільки жоден із вищевказаних листів не містить інших вимог, окрім долучення документів до матеріалів екстрадиційної перевірки та врахування їх під час її проведення, то порядок їх розгляду визначається виключно вимогами чинного Кримінального процесуального кодексу України. Порядок та строки проведення екстрадиційної перевірки, права особи, стосовно якої розглядається питання про видачу (екстрадицію), врегульовано розділом ІХ Кримінального процесуального кодексу України.  Виключно в порядку, передбаченому ст. 587 КПК України, проводиться екстрадиційна перевірка, у тому числі екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі особи. На даний час обласною прокуратурою триває проведення перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_1 до рф. Таким чином, за твердженням відповідача, розгляд вищевказаних листів адвоката Орловського О.В. в порядку та строки, передбачені Законом України “Про звернення громадян”, протирічить вимог ст.12 цього Закону, а вимоги щодо надання відповідей відповідно до положень Закону України “Про звернення громадян” є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають чинному законодавству. 
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 14.10.2024 закрив провадження у справі № 420/21521/24  на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що будь-які питання, що пов`язані із екстрадицією, є частиною кримінального судочинства та вирішуються в порядку кримінального процесуального законодавства;
- суд першої інстанції не правильно застосував норму, закріплену п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України, згідно якої юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства, оскільки спірні правовідносини (ненадання відповіді на запити) ним не регулюються, адже адвокатом Орловським О.В. не було подано до прокуратури заяву про злочин або будь- яке інше клопотання, визначене КПК України;
- суд першої інстанції оскаржуваною ухвалою порушив вимоги частини 4 статті 6 КАС України, якими забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. Фактично закриттям провадження у справі та не вирішенням спору по суті, позивачу відмовлено у доступі до правосуддя.
- суд першої інстанції не врахував вимоги статті 40 Конституції України, згідно якої усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку наявність підстав для її задоволення.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що фактично заяви сторони позивача стосувались питань екстрадиційної перевірки про можливу видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 , проведення якої є стадією кримінального судочинства, а тому повинні вирішуватися в порядку кримінально-процесуального законодавства, при цьому на розгляд таких заяв не поширюються вимоги Закону №393/96-ВР “Про звернення громадян”.
Враховуючи те, що правовідносини в межах даної справи регулюються виключно кримінально процесуальним законодавством, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони повинні вирішуватись в порядку кримінального судочинства та на них не розповсюджується юрисдикція адміністративного суду.
Колегія суддів вважає цей висновок суду першої інстанції правильним з огляду на таке.
За змістом частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За правилами частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
Так згідно пункту 1 частини 1 статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.
Частина 1 статті 19 КАС України встановлює категорії публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, щодо вирішення адміністративних справ, зокрема: 
1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;
2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;
4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;
5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;
6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;
7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;
8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;
10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;
11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;
12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";
13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;
15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу;
16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.
Таким чином, необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що відносно ОСОБА_1 . Одеською обласною прокуратурою станом на час виникнення спірних правовідносин проводилась екстрадиційна перевірка у зв`язку з наявним запитом Генеральної прокуратури РФ про видачу (екстрадицію) через можливу причетність останнього до вчинення злочину на території РФ. Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються.
При цьому адвокатом позивача Орловським О.В. на адресу Одеської обласної прокуратури у період 2022-2023 років надсилались відповідні листи із клопотаннями про долученням до матеріалів екстрадиційної перевірки відповідних документів, які, на думку сторони позивача, унеможливлюють видачу (екстрадицію), видворення або примусове повернення ОСОБА_1 до країни громадянської належності, а саме:
1) 28.04.2022 до Одеської обласної прокуратури надійшов лист адвоката Орловського О.В., який подано в інтересах ОСОБА_1 (вихідний №019/22 від 26.04.2022 року), який зареєстровано за вхідним №14294-22 та згідно даних ІС СЕД направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури; 
2) 20.03.2023 до Одеської обласної прокуратури надійшов лист адвоката Орловського О.В., який подано в інтересах ОСОБА_1 (вихідний №012/23 від 17.03.2023), який зареєстровано за вхідним №14981-23 та згідно даних ІС СЕД направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури;
3) 03.10.2023 до Одеської обласної прокуратури надійшов лист адвоката Орловського О.В., який подано в інтересах ОСОБА_1 (вихідний №089/23 від 02.10.2023), який зареєстровано за вхідним №57801-23 та згідно даних ІС СЕД направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури;
4) 30.10.2023 до Одеської обласної прокуратури надійшов лист адвоката Орловського О.В., який подано в інтересах ОСОБА_1 (вихідний №117/23 від 30.10.2023), який зареєстровано за вхідним №64205-23 та згідно даних ІС СЕД направлено для організації розгляду до відділу міжнародно-правового співробітництва обласної прокуратури.
В резолютивній частині кожного з цих листів містилось клопотання адвоката позивача Орловського О.В. долучити додані до заяв документи до матеріалів екстрадиційної перевірки та врахування відомостей, зазначених в них, при вирішенні питання про можливу видачу (екстрадицію) Єсіна Є.Г. (а.с. 15-21).
Як зазначив представник позивача у позовній заяві метою подання таких заяв до Одеської обласної прокуратури було сприяння у дотриманні строків та прийняття об`єктивного, справедливого та законного рішення за результатами екстрадиційної перевірки.
Регулювання питання практичної реалізації громадянами України наданого їм   Конституцією України   права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів закріплено в Законі України “Про звернення громадян” від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі – Закон №393/96-ВР).
Згідно ст.1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.
За ст. 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Зокрема, заява - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. 
Згідно ст.4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:
порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);
створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;
незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Статтею 5 Закону №393/96-ВР унормовано вимоги до звернень.
Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).
Звернення може бути усним чи письмовим.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою   статті 7   цього Закону.
За статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Статтею 8 Закону №393/96-ВР визначені звернення, що не розглядаються.
Відповідно до статті 12 Закону №393/96-ВР закріплено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції,   Кодексом адміністративного судочинства України, законами України   "Про судоустрій і статус суддів",   "Про доступ до судових рішень",   "Про запобігання корупції",   "Про виконавче провадження",   "Про адміністративну процедуру".
Аналізуючи вищевказані приписи, звернення особи до державного органу, зокрема, органів прокуратури щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів може виразитись також у формі прохання про сприяння реалізації закріплених чинним законодавством їх прав та інтересів, яке, у разі оформлення належним чином і подане у встановленому порядку, підлягає обов`язковому прийняттю та розгляду. Водночас, звернення, оформлене без дотримання вимог Закону України “Про звернення громадян”, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження. Разом з тим, приписи Закону України “Про звернення громадян” не поширюються на заяви та скарги громадян, що подані в порядку кримінального процесуального законодавства.
Згідно п. 10 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.
Таким чином кримінальне судочинство - це діяльність органів дізнання, слідчого, прокурора, судді й суду з розслідування і судового розгляду кримінальних проваджень, а також із вирішення суддею питань, пов`язаних із виконанням вироку. 
При цьому під час діяльності зі здійснення кримінального судочинства, наряду з основними діями, спрямованими на досягнення кінцевого результату, сторони кримінального провадження здійснюють й інші дії, спрямовані на вирішення інших, поставлених перед цією діяльністю завдань.
Доречно зауважити, що екстрадимція (видача затриманої особи)   — форма міжнародної співпраці держав в боротьбі зі   злочинністю. Полягає в арешті і передачі однією державою іншій (за запитом) особи, що підозрюється або обвинувачується в скоєнні   злочину, або ж засудженого злочинця. Як правило, видача здійснюється на підставі   договору   між відповідними державами. Це може бути або двосторонній договір, або багатостороння   конвенція, учасниками якої повинні бути як запрошувана, так і та держава, що запрошує. Прикладом такої конвенції є Європейська конвенція про видачу    від 13.12.1957, котра  ратифікована із заявами і застереженнями   Законом України  N 43/98-ВР ( 43/98-ВР ) від 16.01.1998.
Згідно статі 2 Європейської конвенції  про видачу правопорушників Париж, 13 грудня 1957 року, видача  правопорушників здійснюється у зв`язку із правопорушеннями,  які караються за законами запитуючої Сторони та запитуваної Сторони позбавленням волі або згідно з постановою  про утримання  під  вартою на максимальний термін не менше одного року чи більш суворим покаранням.  Якщо особа визнається винною і вирок про   ув`язнення   або   постанова   про   утримання   під  вартою проголошується   на   території   запитуючої    Сторони,    термін призначеного покарання має складати не менше чотирьох місяців.
За статтею 22  Конвенції, якщо ця  Конвенція  не передбачає іншого,  процедура стосовно видачі правопорушників і тимчасового арешту  регулюється  виключно законодавством запитуваної Сторони. 
Процедура щодо екстрадиційної видачі осіб, регламентована у главі 44 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України).
Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 541 КПК України видача особи (екстрадиція) - видача особи державі, компетентними органами якої ця особа розшукується для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку. Екстрадиція включає офіційний запит про видачу особи, її встановлення на території однієї держави, перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі, а також прийняття рішення за запитом та фактичну передачу такої особи іншій державі, компетентні органи якої звернулися із запитом про видачу.
За ч. 1 ст. 573 КПК України запит про видачу особи (екстрадицію) направляється за умови, якщо за законом України хоча б за один із злочинів, у зв`язку з якими запитується видача, передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше одного року або особу засуджено до покарання у виді позбавлення волі і невідбутий строк становить не менше чотирьох місяців.
Згідно ч. 1 ст. 575 КПК України клопотання про видачу особи в Україну готує слідчий, прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, або суд, який розглядає справу чи яким ухвалено вирок, з дотриманням вимог, передбачених цим Кодексом та відповідним міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 1 ст. 581 КПК України особа, стосовно якої розглядається питання про видачу (екстрадицію) в іноземну державу, має право, зокрема, але не виключно, брати участь у розгляді судом питань, пов`язаних з її триманням під вартою і запитом про її видачу (екстрадицію).
Згідно ст. 587 КПК України екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі особи, проводиться центральним органом України або за його дорученням чи зверненням відповідною обласною прокуратурою.
Матеріали екстрадиційної перевірки разом із висновком щодо такої перевірки надсилаються відповідному центральному органу України.
Тобто, аналізуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного  висновку, що будь-які питання, що пов`язані із екстрадицією, є частиною кримінального судочинства та вирішуються в порядку кримінального процесуального законодавства.
Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що у цій справі спір стосується правомірності дій органів прокуратури щодо долучення до матеріалів екстрадиційної перевірки копій відповідних документів,  оцінка яких  здійснюється кримінальною юстицією в рамках  розгляду питання по суті. 
Так, визначальним для розуміння спору як адміністративно-правового є не тільки участь суб`єкта владних повноважень, але й характер відповідного спору та його наслідки для суб`єкта спірних правовідносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та /або їх посадовими особами у цих відносинах владних управлінських функцій.
Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Конституційний Суд України у Рішенні 14 грудня 2011 року у справі № 1-29/2011 визначив підґрунтя розмежування публічно-правових спорів між судами адміністративної та кримінальної юрисдикцій. У п. 4.2 цього Рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих ст. 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
Відтак з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.
Беручи до уваги наведене, та ураховуючи те, що позивач є учасником кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що оскаржувані дії відповідача не породжують для ОСОБА_1 права на захист в рамках адміністративного судочинства, тобто права на звернення до суду з цим позовом.
При цьому, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18 , від 10 травня 2018 року у справі № П/9901/122/18.
Доводи  апеляційної скарги з того приводу, що представник позивача звертався саме до прокуратури , а не до слідчого  не можуть  слугувати на користь висновку  щодо  можливості  вирішення спірного питання в порядку адміністративного судочинства.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином на підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правовідносини в межах даної справи регулюються виключно кримінально процесуальним законодавством, суд доходить висновку про те, що вони повинні вирішуватись в порядку кримінального судочинства та на них не розповсюджується юрисдикція адміністративного суду.
На користь цього висновку свідчить і висновок  Великої Палати  Верховного Суду від  13 березня 2019 року  по справі  № 813/1596/18 у якій зазначено «… звернення до суду з цим позовом обумовлене неналежним, на думку позивача, реагуванням посадовою особою Залізничного ВП на цю заяву, зокрема невчиненням співробітниками Залізничного ВП передбачених КПК процесуальних дій.
У межах спірних правовідносин позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді».
За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень процесуального права при вирішенні спірного питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За таких умов колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження в адміністративній справі № 420/21051/24 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Також відповідно до частини 1 статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (у цій справі до суду першої інстанції).
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі № 420/21051/24 – залишити без змін.
Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним копії цієї постанови звернутися до суду першої інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення .
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 12 грудня 2024 року.
Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк