Дата документу 04.12.2024 Справа № 336/1230/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/1230/23                                                 Пр. № 22-ц/807/1838/24	Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І. Повний текст складено: 22.07.2024 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С. 
за участі секретаря                                        Остащенко О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  Александрова Олексія Олександровича  на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,- 

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеною позовною заявою (т.с.1 а.с.2-41), з урахуванням уточнень (т.с.1 а.с.59-63), в якій просить: - позбавити батьківських прав ОСОБА_3  у відношенні малолітньої дитини  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дати подання позовної заяви і до повноліття дитини; зобов`язати Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району скласти та надати до суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення постійного місця проживання малолітньої дитини з його батьком ОСОБА_1 за місцем його реєстрації або проживання; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченні. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Звєздову Н.С.(т.с.1 а.с.42). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.79-81)позовну заяву позивача у цій справі визнано неподаною та повернуто останньому.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 травня 2023 року (головуючий Крилова О.В., судді Кухар С.В. та Поляков О.З. т.с.1 а.с.115-117) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2023 року у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи визначено суддю першої інстанції Дацюк О.І. (т.с.1 а.с.125). 
Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.140-141) витребувано у Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо ОСОБА_3 . 
На виконання вищевказаної ухвали суду Міністерство соціальної політики України направило суду першої інстанції лист № 13904/0/2-23/3 від 20.09.2023 (т.с.1 а.с.144). 
Ухвалою суду першої інстанції (а.с.59-60)провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження, клопотання позивача про витребування доказів залишено без задоволення.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року (т.с.1 а.с.207-213) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.02.2023 року до досягнення ОСОБА_4 , повноліття.
У задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
За заявою відповідача ОСОБА_3 вищезазначене заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось.
Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1  в особі представника Александрова О.О.  у своїй апеляційній скарзі (т.с.1 а.с.219-230) просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських правскасувати; прийняти нове рішення у цій справі у відповідній частині, а саме: позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; судові витрати покласти на відповідача.
В автоматизованому порядку 12.08.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Трофимову Д.А.(т.с.1 а.с.231). Ухвалою апеляційного суду від 13.08.2024 року (т.с.1 а.с.232) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 21.08.2024 року (т.с.1 а.с.235). В автоматизованому порядку 23.08.2024 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Трофимову Д.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с.1 а.с.236-237). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 23.08.2024 року (т.с.1 а.с.238), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.1 а.с.239), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду взагалі.
У судовому засіданні 23 жовтня 2024 року (т.с.2 а.с.6-8) розгляд цієї справи відкладений через неявку відповідача ОСОБА_3 та відсутність в апеляційного суду відомостей про вручення їй судової повістки на дане судове засідання; ухвалою апеляційного суду (т.с.2 а.с.9,13-14) витребувано на підтвердження (спростування) інформації відносно громадянки України  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , остання відома адреса реєстрації:  АДРЕСА_1 : 1) у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України - перетинала (не перетинала) державний кордон, починаючи з 24 лютого 2022 року; 2) у Міністерства соціальної політики України - про взяття (не взяття) на облік в ЄІБД ВПО, якщо підтверджується взяття на облік цієї особи в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування останньої.
На виконання вищезазначеної ухвали апеляційному суду надано інформацію: Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (т.с.2 а.с.19-24,27-28), за змістом якої відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянкою України  ОСОБА_5 у період з 24.02.2022 року по 15:08 31.10.2024 року, в Базі даних не виявлено.
У листопаді 2024 року відповідач  ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі, справжність підпису якої на якому було посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.  (т.с.2 а.с.34-35), за змістом якого на час подачі цього відзиву відповідач фактично мешкає на підконтрольній Україні території за адресою: АДРЕСА_2 , та просила апеляційний суд: визнати апеляційну скаргу позивача обґрунтованою в повному обсязі та задовольнити її, задовольнити в повному обсязі позовні вимоги позивача, судовий розгляд апеляційної скарги проводити в її відсутність.
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, позивач  ОСОБА_1 (у тому числі через свого представника - адвоката Александрова О.О., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України -  т.с.2 а.с.11),відповідач  ОСОБА_3 через оголошення на офіційному веб - сайті Судової влади України в порядку ст. 128 ЦПК України -  т.с.2 а.с.31-32) і представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування (т.с.2 а.с.33) не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву відповідача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представника позивача  ОСОБА_1 - адвоката Александрова О.О. (т.с.1 а.с.228 -229).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Александрова О.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника  Александрова О.О . у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що відповідач  ОСОБА_3  із вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції  погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.
Позивач  ОСОБА_1 в особі представника  Александрова О.О .  оскаржує заочне рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у задоволенні його позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони позивача, і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а саме: в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача  ОСОБА_1 в оскаржуваній частині у цій справі в частині позбавлення батьківських прав  ОСОБА_3  відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , керувався ст.ст. 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача у цій справі у цій частині.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині таким, що ухвалено із додержанням вимог закону є правильним та законним.
Так, ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відповідає.
Оскільки, судом першої інстанції в оскаржуваній частині рішення було правильно встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (свідоцтво про народження, копія - т.с.1 а.с.12).
Позивач офіційно працевлаштований (довідки ПАТ «МОТОР СІЧ», копії - т.с. 1 а.с. 15-16), проживає та зареєстрований у будинку (т.с. 1 а.с. 11, 43), належному його батьку ОСОБА_6 (рішення суду, копія т.с. 1 а.с. 19).
З відповіді УДМС України в Херсонській області вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована проживаючою у АДРЕСА_1 , на обліку як внутрішньо-переміщена особа не перебуває, про що свідчить відповідь Міністерства соціальної політики (т.с.1 а.с.139,144).
Висновком Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, визнано доцільним позбавлення батьківських прав відповідача  ОСОБА_3  по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4  (т.с.1 а.с.172-173).
З зазначеного висновку вбачається, що представниками органу опіки обстежено місце проживання дитини. При цьому, як зазначено у висновку, за допомогою додатку Вайбер відповідач повідомила про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав (т.с. 1 а.с. 179).
Однак, при вирішенні справи в оскаржуваній частині суд першої інстанції правильно виходив з такого.
Ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.
Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року.
Згідно з положенням п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і етичний розвиток.
Суд першої інстанції правильно звертав увагу на те, що позивач, вказуючи на те, що відповідач тривалий час не піклується про дитину та не надає їй матеріальної підтримки, раніше з вимогами про стягнення аліментів не звертався, а такі вимоги заявив одночасно з вимогою про позбавлення батьківських прав.
Тож на момент розгляду справи у суду першої інстанції не було підстав вважати, що відповідач ухилялась від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини.
При цьому, відповідач зареєстрована проживаючою на тимчасово окупованій території України (т.с. 1 а.с. 46), відомості про її фактичне місце проживання або перебування позивач суду першої інстанції не надав.
Враховуючи, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з лютому 2023 року (т.с. 1 а.с. 2), натомість як з лютого 2022 року в Україні триває воєнний стан внаслідок військової агресії РФ проти України по теперішній час (ст. 82 ч. 3 ЦПК України), тож відсутність з боку відповідача участі у вихованні дитини, на що вказував позивач, але це не підтверджено жодними доказами, та може бути пов`язано саме з війною в Україні.
Оцінюючи висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд першої інстанції правильно вважав зазначений висновок безпідставним та необґрунтованим, адже при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений в розгляді справи. При цьому, сама перевірка проведена формально, а посилання на те, що ОСОБА_3 через додаток Вайбер вказала, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав, не могли бути враховані при наданні висновку, адже за допомогою додатку не можна встановити, ким насправді були надіслані такі повідомлення.
При цьому, сама відповідач до суду першої інстанції у цій справі з будь-якими заявами не зверталась.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції мав право в силу вимог ст. 19 ч. 6 СК України та правильно не прийняв до уваги у цій справі вищезазначений висновок органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав матері відносно малолітнього сина у цій справі при вирішення справи в оскаржуваній частині, адже він є недостатньо обґрунтованим.
З огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для позбавлення ОСОБА_3 , як матері, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже на момент розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідач мала можливість виконувати свої батьківські обов`язки, але умисно ухилялась від їх виконання.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника Александрова О.О.  є такими, що дублюють доводи його позову у суді першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_1 , яку він та його представник вважають єдино вірною та правильною.
Апеляційним судом також встановлено, що:
- відповідач ОСОБА_3  суду першої інстанції своєї позиції з приводу вищезазначеного позову позивача, та зокрема в оскаржуваній частині щодо позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина, не виказувала, заяви про визнання позову позивача у цій справі саме суду першої інстанції у цій справі не подавала, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції у цій справі й є заочним;
- за заявою відповідача вищезазначене заочне рішення судом першої інстанції у цій справі також не переглядалось;
- вперше лише в апеляційному суді у цій справі відповідач ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с.2 а.с.34-35), за змістом якого просила суд визнати апеляційну скаргу позивача обґрунтованою в повному обсязі та задовольнити її, задовольнити в повному обсязі позовні вимоги позивача.
В силу вимог ст. 364 ч. 4 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, як мають значення для вирішення справи.
Оскільки, у ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 
Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
З огляду на викладені норми права, апеляційним судом встановлено, що визнання відповідачем  ОСОБА_3  в апеляційному суді у цій справі (т.с. 2 а.с. 34) апеляційної скарги та позову позивача ОСОБА_1 в оскаржуваній частині щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, суперечить закону та порушує якнайкращі права та інтереси цього малолітнього сина, а тому не приймається апеляційним судом до уваги у цій справі, так як лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2023 року у справі ЄУН 401/1944/22, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. 
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). 
Підстави для звільнення від доказування позивача  ОСОБА_1  передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.
Позивач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження позову позивача у цій справі в оскаржуваній частині щодо наявності у цій справі підстав про позбавлення  ОСОБА_3 , як матері, батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони позивача. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, стороною позивача апеляційному суду не надані.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в оскаржуваній частині.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника Александрова О.О.  не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Встановлено, що хоча у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції й послався на ст. 141 ЦПК України, проте, фактично він не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в оскаржуваній частині, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його апеляційної скарги, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника Александрова Олексія Олександровича залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.12.2024 року, оскільки у період з 14.12.2024 року по 15.12.2024 року включно мали місце вихідні дні.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.