П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/7135/24	

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1   про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                  В С Т А Н О В И Л А :

04 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по 04.01.2020 року включно, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 ; 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок   та   виплату йому грошового забезпечення з 01.01.2020 року по 04.01.2020 року, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач невірно обрахував його грошове забезпечення за період з 01.01.2020 по 04.01.2020, одноразова грошова допомога при звівльненні, грошова компенсація за невикористані дні відпустки, а саме: мав бути застосований прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом станом на 01.01.2020, проте протиправно застосовано прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом станом на 01.01.2018 рік. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що у період з  01.01.2020 по 04.01.2020, обчислення розмірів посадового окладу та окладу за військове звання відбувалось шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, що відповідало чинним приписам п.4 постанови № 704. Крім того, відповідач заначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.  Зокрема, апелянт зазначив, що первісна редакція пункту 4 постанови № 704 не може бути застосована до визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, оскільки така відновила свою дію з 29.01.2020 року, в той час як позивача виключено зі списків особового складу військової частини 04.01.2020 року, тобто раніше. Крім того, апелянт наголосив на тому, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з цим позовом.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в період з 01.08.1994 року до 04 січня 2020 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом Міністра оборони України від 29.11.2019 року №139Р ДСК позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) та наказом командира військової частини НОМЕР_1 №3 ДСК від 04.01.2020 року виключений із списків особового складу частини. Вказаним наказом йому виплачена грошова допомога при звільненні з військової служби за 25 календарних років служби, грошова компенсація за невикористані 9 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік у розмірі 10  940,40 грн,  грошова компенсація за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2015-2019 роки як учаснику бойових дій у розмірі 85 092 грн.(а.с.26).
Позивач має статус особи з інвалідністю 2-ї групи як ветеран війни-особа з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с.31).
Відповідно до грошового атестату посадовий оклад позивача за посадою, оклад за військовим званням обрахований шляхом множення тарифного коефіцієнту на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Судом першої інстанції встановлено, що військовою частиною при виключені позивача зі списків частини 04.01.2020 року грошове забезпечення в період з 01.01.2020 року по 04.01.20201 року, грошова компенсація за невикористані під час військової служби основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, передбачена пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», нараховувалися та виплачені з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками 1,14 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, що не заперечується сторонами.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 01.01.2020 для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням розрахованих згідно з постановою № 704 у 2020 році повинні застосовуватися нормативно-правові акти, які мають вищу юридичну силу, тобто Закон України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Щодо строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням чинної на час звільнення позивача редакції ст.233 КЗпП, такий не був обмежений для позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII до складу грошового забезпечення, окрім іншого, входять посадовий оклад та оклад за військовим званням.
Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII вказано, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (постанова № 704), яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.
Пунктом 2 постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до постанови № 704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 постанови №704 (в первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21.02.2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".
Пунктом 6 постанови №103, внесено зміни постанови №704, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.
Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 пункт 4 постанови № 704, визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року".
Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.
Враховуючи викладене, оскільки зміни внесені постановою №103, зокрема, до пункту 4 постанови №704, визнані у судовому порядку нечинними, з 29.01.2020 діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін, в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але з гарантією того, що такий показник прожиткового мінімуму повинен становити не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
При вирішенні питання щодо можливості застосування мінімальної заробітної плати, в даному випадку не менше її 50 відсотків, як розрахункової величини при обрахунку посадового окладу, судова колегія враховує, що пунктом 3 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим  Законом  мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття постанови №704, так і станом після 29.01.2020 неконституційними не визнавалися.
Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правих актів, яким є постанова №704, місце таких в системі нормативно-правових актів, оскільки всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі  законів  та за своїм змістом не повинні суперечити їм, перевагу слід надати положенням  Закону, як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у  статті 8 Конституції України.
Крім того, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 року у справі №240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розд.  ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за якою після набрання чинності цим  Законом  положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають, судова колегія доходить висновку, що п.4 постанови № 704 з 29.01.2020 року має застосовуватись у наступній редакції:
«Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».
Матеріалами справи підтверджено та визнається сторонами, що з 01.01.2020 по 04.01.2020 року відповідач виплачував позивачу посадовий оклад та оклад за військовим званням, та всі виплати які обчислені з цих величин, обчислюючи його розмір в порядку, визначеному п.4 постанови № 704 в редакції, яка втратила чинність, а саме виходячи із прожиткового мінімуму 2018 року, чим допустив протиправну бездіяльність, а тому, позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб установлено - 2 102 гривні, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" - 2 481 гривні, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік"- 2 684 гривні, в той час коли Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум встановлювався у розмірі 1 762 грн.
З вищевикладеного слідує, що з 01.01.2020 у позивача виникло право на обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом застосування пункту 4 постанови №704 в первинній редакції, а саме множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме 2 481 грн та 2 684 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду Верховним Судом, зокрема, у справах №440/6017/21 від 02.08.2022, № 320/9431/21 від 30 березня 2023 року, відповідно до висновків яких посадовий оклад позивача підлягає перерахунку саме з 01 січня 2020 року.
З викладеного вбачається, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 не знайшли свого підтвердження.
Щодо грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом станом на 01.01.2020 року, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.01.2020 № 3 ДСК позивач виключений зі списків особового складу частини з 04.01.2020 року. Наведеним наказом призначено виплатити полковнику ОСОБА_1 : 
- грошову компенсацію за невикористані 9 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік у розмірі 10940,40 грн; 
- грошову компенсацію за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2015 - 2019 роки як учаснику бойових дій у розмірі 85 092 грн. 
Доводи апеляційної скарги стосовно ненадання відпустки за період служби в поточному році військовослужбовцям, накази про звільнення яких підписано в минулому році, але не виключеним із списків військової частини, жодним чином не стосуються виплати грошової компенсації. 
Грошова компенсація виплачена позивачу за періоди відпусток, на які він набув право станом на 31.12.2019 року. Позивачем не заперечується відсутність у нього права на набуття та отримання компенсації за відпустки станом на 2020 рік.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІпередбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Як вбачається з розрахунку номінального грошового забезпечення, проведеного відповідачем на виконання ухвали суду першої інстанції, в разі перерахунку посадового окладу та окладу за військове звання, збільшенню підлягає і компенсація за невикористані дні додаткової відпустки і інші виплати складового забезпечення позивача, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині (а.с.77)  
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, судова колегія зазначає наступне.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах  строку звернення до  адміністративного  суду,  встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші  строки  для  звернення до  адміністративного  суду,  які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для  звернення до суду  у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний  строк.
Зі змісту наведених норм слідує, що для  звернення до  адміністративного  суду  з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний  строк  і цей  строк  обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав  строк  в один  місяць  достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона  до суду  з позовом за їх захистом.
Строк звернення до  адміністративного  суду  - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися  до  адміністративного  суду  із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний  Суд  у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо  строку звернення до суду  у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно  до  якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи,  суд,  зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються  строку звернення до суду  у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Відповідно  до  частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній  до  змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися  до суду  з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким  строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо  до суду  в тримісячний  строк  з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися  до суду  в місячний  строк  з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний  строк  з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже,  до  19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким  строком  право працівника на  звернення до суду  з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати  строк звернення до суду  з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома  місяцями  з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд сформував сталу правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності, зокрема у постанові по зразковій справі № 260/3564/22 від 06.04.2023 року.
Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, від 01 жовтня 2024 року у справі № 160/21959/23.
Оскільки позивач звільнений з військової служби 04.01.2020 року, тобто під час коли ст.233 КЗпП не обмежувала строки звернення до суду з позовними заявами про стягнення заробітної плати, то ОСОБА_1 не пропущений строк звернення до суду з цим позовом, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не знайшли свого підтвердження.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 11 березня 2024 року,  постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 -залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко