ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 грудня 2024 року           справа №360/703/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі № 360/703/24 (головуючий І інстанції І.В. Тихонов) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                             В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Луганській області (далі – відповідач), в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані щорічні оплачувані відпустки за 2015 рік – 03 доби, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 23 доби та додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2015 рік – 14 діб, за 2016 рік – 14 діб, за 2017 рік – 14 діб, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 14 діб;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані щорічні оплачувані відпустки за 2015 рік – 03 доби, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 23 доби та додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2015 рік – 14 діб, за 2016 рік – 14 діб, за 2017 рік – 14 діб, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 14 діб.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: 
Визнав протиправну бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки (додаткові відпустки) за 2015 рік – 03 доби, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 23 доби та додаткові відпустки зі збереженням заробітної плати за 2016 рік – 14 діб, за 2019 рік – 14 діб, за 2022 рік – 14 діб.
Зобов`язав Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 3 дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2015 рік, за 14 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, за 23 дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати за 2016 рік, за 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати за 2019 рік, за 14 календарних днів додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати за 2022 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 30.06.2022.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
В скарзі зазначено, що відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 06.04.2016 № 260, компенсація виплачується за невикористану в році звільнення відпустку.
Позивача звільнено зі служби в поліції з 30.06.2022.
Так, предметом спору у цій справі є остаточний розрахунок з позивачем при звільненні тобто виплата усіх сум які належали позивачу на час звільнення у тому числі компенсація за дні невикористаних відпусток але зазначений факт судом першої інстанції було залишено поза увагою.
Позивач особисто не звертався до відповідача з вимогою здійснити з ним повний розрахунок при звільненні, доказів цього факту представником позивача до суду не надано.
Адвокатський запит від 21.05.2024 вих. № 287 не може вважатися вимогою представника позивача, в розумінні ст.116 КЗпП України, здійснити остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 , а є лише вимогою адвоката отримати від відповідача відповідну інформацію та копії документів. У свою чергу на адвокатський запит від 21.05.2024 вих. № 287 листами ГУНП в Луганській області від 26.04.2024 № 6290/111/19/05-2024 та від 31.05.2024 № 6672/111/22/05-2024 адвокату Кашубі М.О. відповідачем надано відповідну запитувану інформацію та копії документів.
Крім того, представник позивача, як у адвокатському запиті та позовній заяві, не визначає способу виконання вимог щодо виплати на користь позивача відповідних грошових коштів, а саме не визначив банківського рахунку на який повинно бути перераховані відповідні кошти.
Відповідачу не відомо місце перебування позивача на території підконтрольній владі України та діючі банківські рахунки позивача. Останні виплати позивачу на відомий відповідачу рахунок здійснювалися більше ніж два роки назад. За непровіреною інформацією позивача з часу звільнення з поліції та до теперішнього часу перебуває на тимчасово окупованій території у м. Старобільську Луганської області, на територію підконтрольну владі України не виїжджав.
Представником позивача – адвокатом Кашубою М.О. на підтвердження своїх повноважень до суду надано договір від 02.04.2024 про надання юридичних послуг узгоджений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Договір містить оригінальний підпис ОСОБА_1 . Місцем узгодження зазначеного договору є м. Чернігів.
Місцем перебування позивача визначено: АДРЕСА_1 , знаходиться на тимчасово окупованій російською федерацією території України (наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309).
За таких умов суд повинен був під час відкриття провадження у справі з`ясувати фактичне перебування позивача станом на 02.04.2024 у м. Чернігів шляхом надання до суду представником позивача будь- якого належного доказу перебування ОСОБА_1 на підконтрольній владі України території, зазначене зауваження з боку відповідача судом першої інстанції було проігноровано.
Крім того згідно п.п.2.1 договору Кашубі М.О надано право представляти інтереси ОСОБА_1 лише в усіх судах України. Докази на підтвердження представляти інтереси позивача в юридичній установі публічного права яким є - ГУНП в Луганській області в питаннях щодо остаточного розрахунку при звільненні позивача відсутні. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 18.10.2018 у справі № 811/1507/18, повноваження представника, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату; повноваження адвоката повинно підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.
Скаржник з урахування викладеного вважає, що у ОСОБА_2 відсутні повноваження звертатися до відповідача з вимогами здійснити остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні.
У зв`язку з відсутністю належної вимоги позивача до відповідача про здійснення остаточного розрахунку при звільненні, відсутністю відповідних звернень, заяв уповноваженого належним чином представника позивача до ГУНП в Луганській області здійснити остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 , як передбачено п.4 ч. 1 ст. 24 Закону № 5076-VI та будь-якого рішення з боку відповідача за зазначеними зверненнями надає можливість стверджувати про те, що в теперішній час відсутній публічно-правовий спір між позивачем та відповідачем щодо остаточного розрахунку при звільненні, а вимога представника позивача щодо стягнення на користь позивача компенсації за дні невикористаних відпусток передчасні.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне. 
ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Згідно наказу ГУНП в Луганській області від 27.06.2022 № 256 о/с звільнено зі служби в поліції ОСОБА_1 за ст. 77 ч. 1 п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), з 30.06.2022,  з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 22 роки 10 місяців 15 днів, у пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги): 11 років 05 місяців 00 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 23 діб, встановивши відсоток премії за червень 2022 року 0 %, сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 3442,91 грн.
Згідно з довідкою ГУ НП в Луганській області від 08.07.2024 № 331/11122/2024 позивачу в червні 2022 року нараховано: посадовий оклад - 0,00 грн, оклад за спеціальним званням - 0,00 грн, надбавку за стаж служби - 0,00 грн,  надбавка за специфічні умови проходження служби - 0,00 грн, премія – 0,00 грн, доплата за роботу в нічний час – 0,00 грн, компенсація за відпустку – 0,00 грн, індексація – 0,00 грн, всього 0,00 грн.
Відповідно до довідки УКЗ ГУНП в Луганській області від 05.07.2024 № 1799/111/19-2024 позивач за період проходження служби з 07.11.2015 по 30.06.2022 не використав наступні відпустки:  за 2015 рік – 03 доби за фактично відпрацьований час, за 2018 рік – 14 діб додаткової оплачуваної відпустки. Додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій за 2016, 2019, 2022 роки не використав. Наказом ГУНП в Луганській області № 256 о/с від 27.06.2022 звільнений зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, з 30.06.2022, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 23 діб. Вказана інформація підтверджується копіями наказів ГУНП в Луганській області про надання відпусток № 298 о/с від 13.05.2016, № 243 о/с від 04.04.2017, № 631 о/с від 01.09.2017, № 101 о/с від 12.03.2018, № 466 о/с від 28.09.2018, № 423 о/с від 24.05.2019, № 1140 о/с від 22.11.2019, № 635 о/с від 29.07.2019, № 484 о/с від 22.05.2020, № 390 о/с від 28.04.2020, № 704 о/с від 30.06.2020, № 1010 о/с від 28.08.2020, № 121 о/с від 26.02.2021, № 195 о/с від 30.04.2021, № 354 о/с від 24.09.2021. 
Отже, судом встановлено, що за 2017 рік та 2018 рік позивачем використано додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій, що підтверджується наказом ГУНП в Луганській області № 631 о/с від 01.09.2017 та наказом ГУНП в Луганській області № 466 о/с від 28.09.2018 відповідно.
21.05.2024 адвокатом до відповідача було надіслано запит з проханням нарахувати компенсацію за невикористані ОСОБА_1 щорічні оплачувані відпустки за 2015 рік – 03 доби, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 23 доби та додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2015 рік – 14 діб, за 2016 рік – 14 діб, за 2017 рік – 14 діб, за 2018 рік – 14 діб, за 2022 рік – 14 діб, а всього 110 діб.
Листом від 31.05.2024 за вих. №6672/111/22/05-2024 відповідачем було повідомлено, що в наказі про звільнення було зазначено виплату компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 23 діб, але здійснити розрахунок компенсації відпустки неможливо у зв`язку з тим, що грошове забезпечення позивачу на день звільнення не нараховувалось та не сплачувалось.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі – Закон № 580) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Приписами частини 1 та 2  статті 92 Закону України  «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Отже, Законом визначено право поліцейських на отримання також додаткових відпусток, зокрема соціальних відпусток та інших видів визначених законодавством про відпустки.
Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Частинами 1, 2, 3 і 4 статті 93 Закону №580, передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. 
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. 
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. 
Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин 9, 10 та 11 статті 93 Закону №580, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. 
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. 
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. 
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. 
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Отже, Законом не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону № 580, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4)премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Положеннями абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. 
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Отже, Порядком також не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Тобто, вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки у тому числі, передбаченої  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР  та  статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.
Таким чином, суд погоджується з висновками суду  першої інстанції, що положення  Закону № 3551-ХІІ  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19, 27 травня 2021 року справа № 640/20812/18, 24 червня 2021 року справа №520/8054/2020, 09 вересня 2021 року справа №360/3096/20, 23 вересня 2021 року справа № 520/12296/2020, 04 листопада 2021 року справа №440/5244/19, 11 листопада 2021 року справа №360/1874/20.
Верховний Суд неодноразово вирішував витання виплати поліцейському – учаснику бойових дій компенсації за невикористані дні відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Ці справи стосувалися осіб, звільнених зі служби в поліції, пред`явлених до територіальних управлінь Національної поліції про оскарження бездіяльності щодо невиплати їм грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасникам бойових дій.
У зазначених справах Верховний Суд дійшов висновку про те, що у випадку звільнення поліцейського – учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за невикористані дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Такий висновок суд робив на основі тлумачення пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у його взаємозв`язку із приписами пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року №260.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7 травня 2020 року у справі №360/4127/19, від 14 квітня 2021 року у справі №620/1487/20, від 29 квітня 2021 року у справі №200/602/20-а, від 26 травня 2021 року у справі №360/1362/20, від 11 листопада 2021 року у справі №360/1874/20, від 21 грудня 2023 року справа №300/4869/22.
Стосовно посилання скаржника на відсутність обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористану відпустку за роки, що передували року звільнення позивача зі служби у НП України, суд зазначає наступне.
Законом від 15.03.2022 №2123-IX частину 1 статті 60 Закону №580-VIII (набрав чинності 01.05.2022) викладено в новій редакції, згідно з якою відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Отже, зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01 травня 2022 року, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання відносин, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, усунувши таким чином неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці, зокрема, постановах Верховного Суду, на які посилається позивач у справі.
Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.05.2023 в адміністративній справі №620/3663/19.
Проте, право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено  Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Положеннями  Закону №580-VIII визначені підстави та умови отримання цієї відпустки поліцейськими. Так, відповідно до частини 1 статті  92  і частин 1, 2, 3 і 4 статті  93 Закону №580-VIII  поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки, які складаються з щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю не менше тридцяти календарних днів, на яку мають всі поліцейські, незалежно від займаної посади та характеру виконуваної роботи, та з щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю не більше п`ятнадцяти діб, для одержання якої необхідна наявність спеціальної підстави - досягнення п`ятирічного стажу в поліції.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8 та 11  статті 93 Закону №580-VIII, якими передбачено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що  законом  не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яку він уже отримав в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням поліцейського, він може використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 зазначив, що законом № 580  не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
При цьому, Закон № №580-VIII не регулює питання щодо використання та отримання компенсації за невикористані відпусти, що передували року звільнення.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої  статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
 Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР.
Так вказана частина 1 статті 24 Закону №504/96-ВР визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), не використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Отже, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, що знайшло своє відображення у постановах від 14.04.2021 у справі №620/1487/20, від 29.04.2021 у справі №200/602/20-а.
З огляду на не врегулювання положеннями Закону №580-VIII та Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку про застосування при вирішенні спору у цій справі приписів Закону №504/96-ВР.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток.
Таким чином, позивач має право на отримання компенсації за невикористану ним дні основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
За приписами законодавства, визначальною обставиною для нарахування позивачу грошової компенсації за дні не використаної відпустки є факт звільнення. Тобто, під час звільнення зі служби, позивач набуває право на грошову компенсацію за невикористані дні відпуски.
Отже, оскільки позивача було звільнено саме зі служби в поліції, відповідач має виплачувати грошову компенсацію за дні не використаної відпустки. Однак, відповідачем протиправно компенсація не виплачена.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Щодо посилання скаржника на те, що предметом спору у цій справі є остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, проте, позивач не звертався до відповідача з вимогою здійснити з ним повний розрахунок при звільненні, суд зазначає, що законодавством прямо передбачений обов`язок відповідача виплатити усі належні позивачу суми при звільненні, відсутність попереднього звернення позивача з вимогою щодо остаточного розрахунку не позбавляє позивача права на вирішення такого питання у судовому порядку. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач заперечує право позивача на отримання компенсації. 
Посилання скаржника на те, що представник позивача не визначив банківського рахунку на який повинно бути перераховані відповідні кошти, є   , оскільки позивач не позбавлений права при виконанні рішення подати таку інформацію. 
Щодо посилання скаржника на те, що позивач за непровіреною інформацією саме з часу звільнення з поліції та до теперішнього часу перебуває на тимчасово окупованій території, отже не мав можливості укласти договір, є лише припущенням, не підтвердженим належними доказами. Матеріали справи свідчать, що представник позивача при зверненні до суду надав передбачені КАС України  докази у підтвердження своїх повноважень. 
Суд не приймає посилання на те, що договором надано право представляти інтереси лише в усіх судах України, а не в юридичній установі публічного права - ГУНП в Луганській області в питаннях щодо остаточного розрахунку при звільненні, оскільки зазначене питання не є спірним та не впливає на вирішення справи по суті.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Керуючись  статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
                                                             ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Луганській області  - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі № 360/703/24  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 11 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                                         Е.Г. Казначеєв 

Судді                                                                                                                  А.А. Блохін

                                                                                                                    І.В. Геращенко