ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2024 р.	Справа № 440/10400/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 (суддя: Р.І. Молодецький, м. Полтава) по справі № 440/10400/24
за позовом           ОСОБА_1  
до          Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі по тексту – відповідач, ВПВР), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незакінчення виконавчого провадження № 71344474;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 71344474 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 17.09.2012 ВП № 25926183, винесеної старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Нездойминогою О.О..
В обґрунтування позовних вимог вказує, що внаслідок вчинення виконавчих дій як органами державної виконавчої служби (державним виконавцем), так і приватним виконавцем, з примусового виконання одного і того ж виконавчого документа - виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, відбувається одночасне стягнення з боржника – ОСОБА_1 , виконавчого збору в окремому виконавчому провадженні № 7134474, відкритому за постановою державного виконавця від 22.03.2023 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 17.02.2012, винесеної у виконавчому провадженні № 25926183, та основної винагороди приватного виконавця за постановою від 26.04.2023 у виконавчому провадженні № 71656535. При цьому, вказує, що Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не забезпечив фактичне виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача присуджених сум. За таких обставин, 08.08.2024 за вихідним № 121 до ВПВР направлено підписану електронним цифровим підписом заяву з вимогою про припинення стягнення виконавчого збору за постановою від 17.09.2012 у виконавчому провадженні № 25926183 та закінчення виконавчого провадження № 71344474. Проте, виконавче провадження № 71344474 не закінчено, а стягнення виконавчого збору за постановою від 17.09.2012 у виконавчому провадженні № 25926183 не припинено. Вказує, що одночасне стягнення виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця є протиправним та таким, що порушує правило альтернативи, встановлене Законом України «Про виконавче провадження» та, відповідно, забезпечення гарантій позивача, як боржника у виконавчому провадженні, на одноразове застосування до нього санкцій, передбачених цим Законом. Зазначає, що у даному випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягненням виконавчого збору.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року по справі № 440/10400/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Героїв-пожежників, буд. 13, індекс: 36014, код ЄДРПОУ 43316700) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незакінчення виконавчого провадження № 71344474.
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 71344474 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 17.09.2012 ВП № 25926183, винесеної старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Нездойминогою О.О..
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок). 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року по справі № 440/10400/24 та у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що старшим державним виконавцем, на виконання вимог статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 22.03.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 25926183, виданої 16.03.2023 ВПВР УЗПВР у Полтавській області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору у розмірі 354 240,43 грн.. На момент подання апеляційної скарги, виконавчий документ, а саме: постанова № 25926183, видана 16.03.2023 ВПВР УЗПВР у Полтавській області, не скасована та підлягає виконанню згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження». З викладених підстав, вказує, що чинним законодавством з примусового виконання рішень не передбачено взаємозв`язку між стягненням основної винагороди приватним виконавцем та виконанням постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної в рамках виконавчого провадження щодо виконання виконавчого документа, який на момент судового спору перебуває на виконанні у приватного виконавця. При цьому, зазначає, що суд не має права зобов`язувати посадових осіб органів державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які, згідно з Законом № 1404-VIII, можуть здійснюватись лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, інакше це буде втручанням суду у дискреційні повноваження державного виконавця. 
Позивач, у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 440/10400/24 залишити без змін.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що на виконанні у ВПВР перебувало виконавче провадження № 25926183 стосовно примусового виконання виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Ерсте Банк" (ЄДРПОУ 34001693) заборгованості за кредитним договором №014/6211/2/11240 від 07.03.2008 в сумі 456709,54 доларів США, що еквівалентно 3616774,18 грн. згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.09.2010 (а.с. 16).
08.04.2011 постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області відкрито виконавче провадження № 25926183 з виконання виконавчого листа № 6-2346, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Ерсте Банк" 456709 доларів США 55 центів, що еквівалентно 3616774 грн. 18 коп. згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.09.2010 заборгованості за кредитним договором № 014/6211/2/11240 від 07.03.2008, запропоновано боржнику виконати його в добровільному порядку в 7-денний строк.
17.09.2012 у зв`язку з невиконанням боржником виконавчого листа у наданий для добровільного виконання строк старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні № 25926183 винесена постанова про стягнення з боржника - ОСОБА_1 , виконавчого збору у розмірі 361677,42 грн. (а.с. 19).
08.04.2021 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, постановленою у справі № 6-2346/2010, за наслідками розгляду у відкритому судовому засіданні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалт Солюшенс" замінено сторону стягувача Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Консалт Солюшенс" у виконавчих листах №6-2346/10, виданих Дніпровським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості (а.с. 17).
16.03.2023 у виконавчому провадженні № 25926183 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління юстиції Нікогосяном Г.М. винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, якою, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з заявою стягувача про повернення виконавчого документа, виконавчий лист № 6-2346, виданий 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, повернуто стягувачу, припинена чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення.
Цією ж постановою державного виконавця встановлено, що залишок боргу складає 354240,43 грн., витрати виконавчого провадження - 772,85 грн., таким чином виконавчий збір та витрати виконавчого провадження підлягають виведенню в окреме виконавче провадження (а.с.20).
16.03.2023 при поверненні виконавчого документа стягувачу на виконавчому листі № 6-2346, виданому 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, ВПВР зроблена позначка наступного змісту: « 16.03.23 ч. 1 ст. 37 ЗУ «ПВП»» (а.с. 16 (зворот аркушу).
Таким чином, за час примусового виконання виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, державним виконавцем ВПВР стягнуто з ОСОБА_1 в рахунок погашення виконавчого збору стягнуто 7436,99 грн., виходячи з розрахунку 361677,42 грн. – 354240,43 грн. = 7 436,99 грн..
22.03.2023 старшим державним виконавцем ВПВР Нікогосяном Г.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 71344474, якою, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відкрите виконавче провадження з виконання постанови № 25926183, виданої 16.03.2023 ВПВР УЗПВР у Полтавській області, про стягнення з ОСОБА_1 користь Держави виконавчого збору у розмірі 354240,43 грн. (а.с.21).
30.07.2024 старшим державним виконавцем ВПВР Нікогосяном Г.М. винесена постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних у виконавчому провадженні № 71344474, якою, серед іншого, внесені зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: замість дата видачі: 16.03.2023 зазначено дата видачі: 17.09.2012 (а.с. 96).
На момент звернення до суду з даним позовом виконавче провадження №71344474 з примусового виконання постанови від 17.09.2012 у виконавчому провадженні №25926183 про стягнення з боржника виконавчого збору є відкритим та продовжує виконуватися ВПВР.
Колегія суддів звертає увагу, що в постанові про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2023 № 71344474 «16.03.2023» зазначена як дата постанови про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 25926183. Постановою від 30.07.2024 № 71344474 внесені зміни в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме зазначена дата видачі: 17.09.2012.
26.04.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л. (далі по тексту – приватний виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71656535 з виконання виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Ерсте Банк" 456 709 (чотириста п`ятдесят шість тисяч сімсот дев`ять) доларів США 54 центи, що еквівалентно 3 616 774 (три мільйони шістсот шістнадцять тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 18 коп. згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.09.2010 заборгованості за кредитним договором №014/6211/2/11240 від 07.03.2008. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва 08 квітня 2021 року було замінено стягувача на Товариство з обмеженою відповідальністю "Консалт Солюшенс" (а.с. 22).
26.04.2023 приватний виконавець у виконавчому провадженні № 71656535 при примусовому виконанні виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, керуючись вимогами статті 3, ч.3 статті 40, статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виніс постанову про стягнення з боржника – ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 45670,95 доларів США (а.с. 22 (зворот аркушу).
На момент звернення до суду з даним позовом виконавче провадження №71656535 перебуває у приватного виконавця Скрипника В.Л. у стані примусового виконання та постанова про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 26.04.2023 у виконавчому провадженні №71656535 є чинною.
08.08.2024 за вихідним № 121 представником позивача – адвокатом Лейковською А.О., до ВПВР направлено підписану електронним цифровим підписом заяву з вимогою про припинення стягнення виконавчого збору за постановою від 17.09.2012 у виконавчому провадженні № 25926183 та закінчення виконавчого провадження № 71344474 (а.с. 23).
Позивач, вважаючи, що одночасне стягнення при примусовому виконанні одного і того ж виконавчого документа виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, є протиправним та таким, що порушує правило альтернативи, встановлене Законом України «Про виконавче провадження», та, відповідно, забезпечення гарантій позивача, як боржника у виконавчому провадженні, на одноразове застосування до нього санкцій передбачених цим Законом, звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості останнього.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини щодо здійснення виконавчих дій до 05 жовтня 2016 року врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі по тексту - Закон № 606-XIV), а з 05 жовтня 2016 року - Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404-VIII).
Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Як слідує з матеріалів справи, у межах виконавчого провадження № 25926183, відкритого 08.04.2011, державним виконавцем здійснювалось примусове виконання виконавчого листа № 6-2346, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом, про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Судовим розглядом встановлено, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена 17.09.2012, а постанова про відкриття виконавчого провадження № 71344474 з виконання постанови № 25926183, виданої 17.09.2012 ВПВР УЗПВР у Полтавській області, про стягнення виконавчого збору - 22.03.2023.
Тобто, на момент виникнення спірної заборгованості, відкриття виконавчого провадження № 25926183 та винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 25926183 діяв Закон № 606-XIV, а під час прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 71344474 з виконання постанови № 25926183, виданої 17.09.2012 ВПВР УЗПВР у Полтавській області про стягнення виконавчого збору - Закон № 1404-VIII.
Статтею 46 статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції Закону до 08.03.2011) було передбачено, що у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника.
Відповідно до статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції Закону з 08.03.2011 і на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
До 28 серпня 2018 року частиною другою статі 27 Закону № 1404-VIII визначалось, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який вступив у силу з 28 серпня 2018 року, до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII внесено зміни, відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, на час винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження № 71344474 з виконання постанови № 25926183, в силу норми частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір стягувався державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Таким чином, з моменту виникнення заборгованості та до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство щодо здійснення обрахунку виконавчого збору, але зміст диспозиції норм статті 28 Закону № 606-XIV та частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакціях чинних на момент винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, був викладений однаково, передбачав та передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, положення статті 28 Закону № 606-XIV, в редакції, яка була чинною на час відкриття виконавчого провадження № 25926183 та винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 25926183, не пом`якшували або скасовували відповідальність позивача, як боржника у порівнянні із нормами статті 27 Закону України № 1404-VIII в редакції, яка була чинною на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 71344474 з виконання постанови № 25926183, виданої 17.09.2012 ВПВР УЗПВР у Полтавській області, про стягнення виконавчого збору.
Позивач в обґрунтування заявлених вимог вказує, що пунктом 3 частини 1 статті 45 Закону № 1404-VIII передбачено, що у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
З приводу наведених тверджень позивача колегія суддів зазначає, що норма статті 45 Закону України № 1404-VIII встановлює черговість розподілу вже стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника), в той час коли спеціальна норма статті 27 Закону України № 1404-VIII врегульовує питання власне стягнення виконавчого збору.
Відповідно до ч. 1-4 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII), за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За таких обставин, якщо статтею 27 Закону № 1404-VIII врегульовано стягнення виконавчого збору, то статтею 31 Закону України № 1403-VIII визначено право приватного виконавця на отримання винагороди.
Судом встановлено, що у виконавчому провадженні № 25926183 державним виконавцем повного фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, виконавчий документ був повернутий стягувачу.
У подальшому, виконавчий документ - виконавчий лист № 6-2346/10, виданий 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, був переданий стягувачем приватному виконавцю, який здійснює його виконання та відповідно стягнення винагороди, а саме 26.04.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71656535 з виконання виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, а 26.04.2023 приватний виконавець у виконавчому провадженні № 71656535 при примусовому виконанні виконавчого листа № 6-2346/10, виданого 28.01.2011 Дніпровським районним судом міста Києва, виніс постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди.
Тобто відбувається одночасне стягнення при примусовому виконанні одного і того ж виконавчого документа виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, що фактично створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.
Як зазначено вище, 08.08.2024 за вихідним № 121 представником позивача - адвокатом Лейковською А.О., до ВПВР направлено підписану електронним цифровим підписом заяву з вимогою про припинення стягнення виконавчого збору за постановою від 17.09.2012 у виконавчому провадженні № 25926183 та закінчення виконавчого провадження № 71344474.
Доказів розгляду зазначеної заяви, а так само наслідків її розгляду, у тому числі закінчення виконавчого провадження, відповідач суду не надав.
Закон № 1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
З одного боку, Закон № 1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.
З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий документ попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість (пункт 5 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII).
Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.
Вказана ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження та порушити такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і повага до людських прав (частина перша статті 6 КАС України).
При цьому, згідно з пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій, серед іншого, повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
А за змістом пункту 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення та дії суб`єкта владних повноважень повинні бути прийняті (вчинені) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.
Верховний Суд, приймаючи рішення в аналогічній правовій ситуації у справі № 160/695/22 (постанова від 13 квітня 2023 року), зазначив, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених, зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.
Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною восьмою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.
Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.
Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.
Колегія суддів вважає, що приписи частини восьмої статті 27 Закону № 1404-VIII у вказаному випадку мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Вказана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Згідно із частиною четвертою статті 6 КАС України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
Оскільки до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону № 1404-VIII, то у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.
У цій ситуації належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: «… під час передачі виконавчого документа…», «… на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю…», то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Водночас, строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.
Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.
Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 у справі № 320/6215/19, який відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає застосуванню у цій справі.
Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
За огляду на викладене, виходячи з фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 71344474 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 17.09.2012 ВП № 25926183, винесеної старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Нездойминогою О.О..
Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Оскільки державний виконавець фактично не розглянув заяву представника позивача від 08.08.2024 № 121 та не вжив необхідних заходів з закінчення виконавчого провадження №71344474 з примусового виконання постанови від 17.09.2012 у виконавчому провадженні №25926183 про стягнення з боржника виконавчого збору, не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо незакінчення виконавчого провадження №71344474.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 по справі № 440/10400/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Т.С. Перцова    Я.М. Макаренко