ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9747/24 Справа № 226/1190/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Редько Ж.Є. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2024 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 226/1190/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.
сторони:
позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго»
відповідач  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянувши  у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 31 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Редько Ж.Є. у місті Мирнограді Донецької області та повне судове рішення складено 05 серпня 2024 року, 
ВСТАНОВИВ:
В травні 2024 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію.
Позовна заява мотивована тим, що відповідачі проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в якій на її ім?я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Квартира знаходиться у житловому будинку та є невід`ємною частиною багатоквартирного житлового будинку, який приєднано до системи централізованого теплопостачання, тому відповідачка є користувачем теплової енергії, яку надає позивач.
У зв`язку із неналежним виконанням обов`язку по сплаті одержаних та спожитих послуг з теплопостачання, у період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року, утворилась заборгованість у сумі 8 254,59 грн та заборгованість за плату за абонентське обслуговування за вказаний період в сумі 853,61.
З урахуванням положень статті 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надану теплову енергію, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення у сумі 8 254 грн 59 коп за період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року, 3% річних в сумі 61 грн 25 коп. та інфляційні витрати в сумі 183 грн 61 коп. за період з 01 лютого 2021 року до 01 лютого 2022 року, плату за абонентське обслуговування в сумі 853 грн 61 коп за період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року, а також понесені позивачем судові витрати, з кожного з відповідачів.
Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 31 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомунерерго» заборгованість за теплову енергію, витрачену на загальнобудинкові потреби опалення, в сумі 8 254 грн 59 коп за період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року, 3% річних в сумі 61 грн 25 коп та інфляційні витрати в сумі 183 грн 61 коп за період з 01 лютого 2021 року до 01 лютого 2022 року, плату за абонентське обслуговування в сумі 853 грн 61 коп за період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року, а всього стягнуто 9 353 грн 06 коп.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомунерерго» судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.
Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомунерерго» судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовано Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 та не взято до уваги відсутність між сторонами договірних правовідносин. Вважає, що суд першої інстанції був зобов?язаний врахувати п. 35 Постанови КАС ВП по справі № 620/12204/21 від 16 березня 2023 року та п. 21 Постанови КАС ВП по справі № 620/10707/21 від 19 січня 2023 року, у яких викладено позицію щодо правомірності застосування Методики 315 без дослідження договорів. Крім того, зазначає, що листом № 1219/20-24 від 29 березня 2024 року Державна регуляторна служба України повідомила, що наказ №315 не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує ключові принципи державної регуляторної політики, визначені статтею 4 Закону №1160.
Зауважує на тому, що докази того, що вона отримувала і користувалася послугами позивача, відсутні. Застосування ч.6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22 червня 2017 року № 2119, якою передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення внутршньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення, на думку відповідача, можливе лише у разі фактичного обладнання місць загального користування опалювальними приладами. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОКП «Донецьктеплокомуненерго» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу - залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідачі  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 19 листопада 2002 року по день звернення позивача до суду з даним позовом, що підтверджується довідками Відділу реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 08 травня 2024 року та 24 травня 2024 року.
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 серпня 2023 року відомості про права власності та інші речові права на вказану квартиру відсутні.
На ім`я відповідача ОСОБА_1 позивачем за вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відключена від централізованого теплопостачання, що підтверджується актом від 18 серпня 2003 року про відключення цієї квартири від внутрішньобудинкових мереж центрального опалення.
Про незаконність від`єднання квартири від системи централізованого теплопостачання не йдеться.
Як стверджує позивач, жодних звернень споживачів за особовим рахунком № НОМЕР_1 по квартирі АДРЕСА_2 щодо непроведення стягнення за теплову енергію з наданням документів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 року № 206 до підприємства не надходило.
Згідно із розрахунками заборгованості відповідачів перед ОКП «ДТКЕ» позивачем враховано, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , обладнана індивідуальним опаленням, площа квартири для розрахунку 66,00 кв.м, у будинку встановлено вузол комерційного обліку теплової енергії, загальна площа будинку складає 2771,61 кв.м. Розподіл обсягу спожитих у будинку комунальних послуг здійснено на підставі Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будинку комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (І, П, Ш) зі змінами відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358 (п.2 розділа Ш, ф-ла 12; п.8 та п.9 розділа ІУ, ф-ла 25 та 26).
Сума заборгованості відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ОКП «ДТКЕ» за постачання теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення (із зазначенням вихідних даних для розрахунку теплової енергії, витрачені на загальнобудинкові потреби опалення) за вищевказаною адресою склала 8 254 грн 59 коп за період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року, 3% річних в сумі 61 грн 25 коп та інфляційні витрати в сумі 183 грн 61 коп за період з 01 лютого 2021 року до 01 лютого 2022 року, плату за абонентське обслуговування в сумі 853 грн 61 коп за період з 01 грудня 2020 року до 01 січня 2024 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі, у встановлені законом строки, не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.
Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).
Положеннями частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У постановах від 26 вересня 2018 року (справа № 703/58/16-ц) та від 03 жовтня 2019 року (справа № 539/2966/15-ц) Верховний Суд зазначив, що оскільки житло відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку, вона зобов`язана нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, отже, оплачувати послуги з централізованого опалення місць загального користування згідно з встановленими тарифами.
У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року (№ 703/4963/15-ц) висловлено правову позицію про те, що нарахування оплати за опалення місць загального користування здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі дану послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати. Нарахування плати за послугу з централізованого опалення у місцях загального користування проводиться рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 № 359.
Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.
За таких обстаивн колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами договірних відносин.
Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.
Згідно з пунктом 28 Правил споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення МЗК будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики).
Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника.
З 25 січня 2019 року почала діяти Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, якою встановлено порядок визначення та розподілу між споживачами обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень.
Визначення обсягу теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень (QМЗК), здійснюється відповідно до розділу III цієї Методики. Розподіл цього обсягу здійснюється серед споживачів за категоріями приміщень згідно з додатком 1 до цієї Методики пропорційно до їх загальних/опалюваних площ/об`ємів.
Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року №82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
Розрахунок заборгованості відповідачки за спожиту теплову енергію за опалення місць загального користування підтверджується належними доказами, відповідачкою обгрунтованість та правильність розрахунку його не спростовано.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість дій позивача по нарахуванню відповідачці плати за теплову енергію, витрачену на загальнобудинкові потреби опалення, та обґрунтовано задовольнив позов.
Доводи ж апеляційної скарги щодо неправомірності застосування Методики колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказана Методика є чинною та має виконуватися сторонами, а висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо застосування цієї методики не є обов?язковими для суду при розгляді даної справи.
Посилання ж в апеляційній скарзі на лист № 1219/20-24 від 29 березня 2024 року Державної регуляторної служби України теж не може бути прийнято судом до уваги, оскільки цей лист не є нормативним документом, який скасовує положеня Методики.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1, 2 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язань.
При цьом,у передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, та враховуючи ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за надані позивачем послуги, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 31 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: