УХВАЛА

Іменем України
11 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 595/1238/23
провадження № 51-3964 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                           ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бучацького районного суду Тернопільського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Бучацького районного суду від 01 лютого 2024 року, залишеного без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, ОСОБА_4 засуджено за ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Суд визнав ОСОБА_4  винуватим в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за обставин детально наведених у вироку.
Як установив суд, 04 березня 2023 року ОСОБА_4 , який є військовозобов`язаним, перебував у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 
на АДРЕСА_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1), де пройшов позаштатну військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби, що підтверджено відповідною довідкою.
Надалі військовозобов`язаний ОСОБА_4 , перебуваючи на території ІНФОРМАЦІЯ_1 під особистий підпис, отримав бойову повістку про прибуття 08 березня 2023 року на 14:00 год до ІНФОРМАЦІЯ_1 для вибуття на військову службу у НОМЕР_1 навчальний центр ( АДРЕСА_2 , а також останній був попереджений про відповідальність за неявку у вказаний строк, тобто за ухилення від призову за мобілізацією на особливий період.
Однак, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, завідомо знаючи про висновок військово-лікарської комісії про придатність його до військової служби під час загальної мобілізації на особливий період, не маючи підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або виключення з військового обліку, будучи обізнаним про його призов за мобілізацією на особливий період та заздалегідь попередженим про необхідність і строк його явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 для відправки до навчального центру та відповідальність за ухилення від явки, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх караність, бажаючи ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, без поважних причин не з`явився на зазначені у повістці дату та час (08 березня 2023 року 14:00 год) до ІНФОРМАЦІЯ_1, чим прямо ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Крім цього, 16 травня 2023 року в приміщені ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вдруге вручено бойову повістку на відправку до навчального центру НОМЕР_1 (АДРЕСА_3 ), на 17 травня 2023 року, яку він відмовився отримувати, а також останній був попереджений про відповідальність за неявку у вказаний строк, тобто за ухилення від призову за мобілізацією на особливий період.
Однак, ОСОБА_4 , не бажаючи виконувати загальний обов`язок відбувати військову службу, покладений на громадян України, у порушення статей 17, 65 Конституції України, статей 1 та 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, не маючи підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або виключення з військового обліку, будучи обізнаним про його призов за мобілізацією на особливий період та заздалегідь попередженим про необхідність і строк його явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 для відправки до навчального центру та відповідальність за ухилення від явки, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх караність, бажаючи ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, без поважних причин не з`явився на повідомлені йому дату та час (17 травня 2023 року 09:00 год) до ІНФОРМАЦІЯ_1, чим прямо ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Вказує, що повідомлення про підозру є недопустимим доказом, оскільки містило різні прізвища працівників правоохоронних органів на першій та четвертій сторінках, врученої йому підозри, однак під час надання йому на ознайомлення матеріалів кримінального провадження, було зазначено лише одне прізвище і ці зміни були внесені без відома сторони захисту.
Зазначає, що розгляд справи в суді першої інстанції був неповним, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Місцевий суд порушив положення ст. 94 КПК, оскільки був упередженим під час дослідження доказів, посилався лише на докази сторони обвинувачення, не взявши до уваги його показання, а також показання свідків, чим грубо порушив засади законності та верховенства права. Вирок цього суду є незаконним та необґрунтованим.
Суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом порушення уваги не звернув, своїх висновків належним чином не мотивував, не надав відповідей на доводи апеляційної скарги, зокрема щодо неправильності викладу обставин у повідомленні про підозру, не звернув уваги, що ОСОБА_4 було призначено компенсацію по догляду за ОСОБА_5 . Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише у випадку, коли вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння або пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні. 
Вказаних вимог закону суд не порушив. 
Як убачається з копії вироку місцевого суду, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення у сфері забезпечення призову та мобілізації, цей суд зробив на підставі безпосередньо досліджених доказів у провадженні. Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань, зокрема: 
- свідка ОСОБА_6 , який є старшим офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи та повідомив, що в суботу, дати не пам`ятає, ОСОБА_4 привезли у військомат, де він пройшов комісію та був визнаний придатним до військової служби, після чого отримав бойову повістку, проте не з`явився у визначену дату та час, а також не пред`явив документи, що він здійснює догляд за бабусею. У подальшому, ОСОБА_4 був доставлений у військомат, оскільки знаходився у розшуку, від отримання повістки відмовився, про що було складено акт про відмову;
- свідка ОСОБА_7 , який є стрільцем взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 та пояснив, що ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку у третьому відділі ІНФОРМАЦІЯ_1, та йому вручалися повістки щодо явки, проте останній не з`явився, за викликом. ОСОБА_4 вручалося дві повістки, одна під розписку, а від отримання другої він відмовився, про це було складено акт. Відмову від отримання повістки мотивував тим, що у м. Тернопіль має бути суд, а також тим, що здійснює догляд за бабусею;
- свідка ОСОБА_8 , який на той час працював у військоматі, та в його обов`язки входило вручати повістки військовозобов`язаним. Він повідомив, що ОСОБА_4 пройшов медичний огляд, було вивчено дані про його особу, він був визнаний придатним до військової служби та йому було вручено бойову повістку. Документів, що він має право на відстрочку він не надав. Також, вказав, що обвинувачений відмовився від отримання повістки, про що було складено акт про відмову.
Такі показання отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраним у справі доказам та в силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, які правомірно було покладено судом в основу рішення.
Винуватість ОСОБА_4 також підтверджується фактичними даними, як містяться у письмових доказах, досліджених судом першої інстанції, зокрема: 
- довідці військово-лікарської комісії про проведення медичного огляду ВЛК 
від 04 березня 2023 року про придатність солдата ОСОБА_4 ,1984 року народження, до військової служби; 
- довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 березня 2023 року № 3/1195 про те, що ОСОБА_4 не звертався із заявами про відтермінування від проходження військової служби у Збройних Силах України на підставах, визначених у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та не повідомляв про причини неявки 08 березня 2023 року; 
- акті про відмову від отримання повістки ОСОБА_4 на 17 травня 2023 року о 09:00 год;
- протоколі огляду відеозапису від 10 червня 2023 року, та самого відеозапису про відмову ОСОБА_4 від отримання повістки та складання відповідного акта. 
- інших письмових доказах, зміст яких детально наведено у вироку.
Крім того, суд першої інстанції допитав ОСОБА_4 і з`ясував його позицію стосовно пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній своєї вини не визнавав, заперечував факт ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оскільки збирав документи по догляду за бабусею, від отримання повістки відмовився, оскільки на той час оскаржував рішення Бучацької міської ради про відмову у наданні документів щодо догляду за бабусею. Крім того захисник стверджував, що ОСОБА_4 є особою, яка має підстави для відстрочки за мобілізацію, оскільки доглядає за бабусею.
Таку позицію сторони захисту місцевий суд спростував. Так, суд із посиланням на фактичні дані, які містяться у ряді письмових доказів та показання допитаних свідків, вірно зазначив, що ані на час вчинення кримінального правопорушення, ані на час розгляду справи судом ОСОБА_4 не є та не був особою, яка оформлена відповідно до закону як особа, яка здійснює догляд за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Таким чином, з`ясувавши всі обставини, які відповідно до ст. 91 КПК належать до предмета доказування, реально дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 Всупереч доводам засудженого у касаційній скарзі істотних порушень збирання й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК не вбачається.
Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ретельно перевірив доводи, викладені в ній, та обґрунтовано спростував їх, виклавши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
Так, спростовуючи доводи скаржника щодо поважності причини неявки за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_3 , апеляційний суд зазначив, що місцевий суд правильно критично оцінив доводи ОСОБА_4 про його неявку до військкомату 08 березня 2023 року з причин виклику до бабусі швидкої медичної допомоги, оскільки такий ні в цей день, ні на наступні дні жодним чином не повідомив про причини своєї неявки. Крім того, ОСОБА_4 16 травня 2023 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 вдруге вручалась бойова повістка, від отримання якої він відмовився, та оголошено про необхідність прибуття ІНФОРМАЦІЯ_1 на 17 травня 2023 року о 9:00 год, куди він не прибув та не пояснив причини неявки, а тому суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд правомірно розцінив такі дії ОСОБА_4 , як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду від 11 квітня 2024 у справі №520/7954/22 право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 ). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Апеляційний суд, посилаючись на вказаний висновок Верховного Суду, вказав на безпідставність доводів про те, що ОСОБА_4 є особою яка має підстави для відстрочки від призову за мобілізацією у зв`язку з доглядом за бабусею, оскільки жодних підтверджень про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації сторона захисту суду не надала.
Доводи засудженого про недопустимість як доказу - повідомлення про підозру, оскільки в його тексі зазначено два різних працівники поліції, зокрема ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на першій та четвертій сторінці постанови, були предметом перевірки судом апеляційної інстанції. Крім того, сам засуджений в касаційній скарзі зазначає, що під час надання йому доступу до матеріалів досудового розслідування, текст першої сторінки повідомлення було змінено, зокрема змінено прізвище та ініціали ОСОБА_9 на ОСОБА_10 . Апеляційний суд, посилаючись на п. 16 ч. 3 ст. 42 КПК зазначив, що підозрюваному надано право оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому КПК, однак з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що засуджений або його захисник зверталися з відповідною скаргою в порядку ст. 303 КПК.
Крім того, засуджений і в касаційній скарзі не зазначає про те, яким чином ця помилка вплинула на порушення його прав, з огляду на положення ст. 412 КПК. При цьому, із наданих судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 мав захисника як в суді першої, так і в апеляційній інстанції.
Отже, наведені судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими. З такими висновками погоджується і колегія суддів. Зміст вироку та ухвали відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Бучацького районного суду Тернопільського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 травня 2024 року. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                     ОСОБА_3