ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
25 вересня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 711/5299/21 
провадження № 61-14542св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скіць Станіслав Миколайович, на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10 квітня 2023 року у складі судді Демчик Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у складі колегії суддів Гончар Н. І., Новікова О. М., Фетісової Т. Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця позичальника, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця позичальника. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1  мотивував тим, що 05 жовтня 2019 року в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він передав у борг ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 5 500 000,00 грн. 
 
На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_5 видав розписку, яка посвідчує отримання від нього в борг вказаної грошової суми, яку позичальник зобов`язався повернути у строк до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, так і не виконавши за життя свої зобов`язання за договором позики. 
 
Спадкоємцем за заповітом майна померлого ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, є ОСОБА_2 (дружина спадкодавця). 
 
05 серпня 2021 року, тобто з дотриманням передбаченого статтею 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шестимісячного строку, він подав до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г. М.заяву-претензію з проханням повідомити спадкоємців боржника про його вимоги як кредитора. Таку ж претензію щодо повернення боргу за договором позики він надіслав на адресу відповідача. 
 
Однак вжиті ним заходи досудового врегулювання спору не дали результатів, взяту чоловіком позику відповідач не повернула. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь у межах вартості спадкового майна заборгованість за договором позики        від 05 жовтня 2019 року у розмірі 5 500 000,00 грн, а також понесені судові витрати. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Придніпровський районний суд міста Черкаси рішенням від 10 квітня 2023 року позов задовольнив частково. 
 
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , у розмірі 5 500 000,00 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 11 350,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, усього - 5 526 350,00 грн. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що під час проведення підготовчого судового засідання 21 лютого 2022 року представник відповідача заявив клопотання про оголошення перерви з метою подання до суду відзиву на позов та клопотання про призначення у справі посмертної судової почеркознавчої експерти. Задля дотримання прав відповідача на подання доказів у судовому засіданні було оголошено перерву. Щодо необхідності проведення експертного дослідження представник відповідача також зазначав у письмових поясненнях від 25 липня 2022 року. 
 
Однак, незважаючи на вказане, ні відповідач, ні її представник під час розгляду справи не порушили перед судом клопотання про призначення у справі посмертної судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення справжності підпису позичальника на борговій розписці. 
 
Доказів про те, що ОСОБА_2 зверталася до суду із позовом про визнання договору позики недійсним, сторона відповідача не надала. 
 
Таким чином, відповідач не довела належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_5 не міг укласти договір позики від 05 жовтня 2019 року, а підпис у борговій розписці належить не позичальнику. 
 
Отже, оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми     статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. 
 
06 серпня 2021 року, тобто з дотриманням визначеного частиною другою статті 1281 ЦК України шестимісячного строку, позивач надіслав на адресу відповідача, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, письмову вимогу про сплату боргу  ОСОБА_5 за розпискою у розмірі 5 500 000,00 грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 06 серпня 2021 року та поштовою накладною № 1800210883606. 
 
Отже, обов`язок спадкодавця ОСОБА_5 щодо сплати боргу за договором позики не припинився внаслідок його смерті і перейшов до його спадкоємця  ОСОБА_2 . 
 
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати від відповідача як спадкоємця позичальника повернути суму боргу за договором позики, в межах вартості одержаного у спадок майна, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та підлягають задоволенню. 
 
Вирішуючи питання про відшкодування позивачу понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що позов задоволено, а ОСОБА_1 надав належні докази на підтвердження понесених витрат. Разом із тим, врахувавши наявність клопотання сторони відповідача про зменшення розміру правничої допомоги та взявши до уваги складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значущість, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат підлягає зменшенню з 30 000,00 грн до 15 000,00 грн. 
 
Черкаський апеляційний суд постановою від 06 вересня 2023 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скіця С. М. задовольнив частково. 
 
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10 квітня 2023 року змінив, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , у межах вартості спадкового майна у сумі 5 500 000,00 грн, судовий збір у сумі 11 350,00 грн, витрати, пов`язані із правовою допомогою, у сумі 15 000,00 грн». 
 
У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін. 
 
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 7 000,00 грн. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач вправі вимагати від відповідача як спадкоємця позичальника повернути суму боргу за договором позики, в межах вартості одержаного у спадок майна, є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 
 
Всупереч вимогам статті 1282 ЦК Українисуд першої інстанції не вказав у резолютивній частині свого рішення про обмеження стягненої з відповідача суми боргу за договором позики вартістю одержаного у спадок майна, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні у цій частині. 
 
Вирішуючи питання про відшкодування позивачу понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів врахувала наявність клопотання сторони відповідача про зменшення розміру правничої допомоги та взяла до уваги складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значущість, у зв`язку з чим дійшла висновку, що заявлений позивачем розмір витрат підлягає зменшенню з 30 000,00 грн до 7 000,00 грн. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скіць С. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що: 
 
- наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (щодо можливості самостійного обрання кредитором спадкодавця одного із можливих способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме шляхом стягнення суми заборгованості у межах вартості одержаного у спадок майна або шляхом звернення стягнення на спадкове майно, одержане спадкоємцем у натурі) та у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20,                  від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/14698/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/15, від 25 січня 2023 року у справі № 369/11450/19, від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20 (про те, що наявність у кредитора боргової розписки беззаперечно підтверджує як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей) (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України); 
 
- наразі відсутні висновки Верховного Суду щодо питання захисту прав спадкоємця, до якого в порядку статті 1282 ЦК України звернено вимоги кредитором спадкодавця, дії якого мають прояв недобросовісності та зловживання правами стосовно спадкоємця (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); 
 
- суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання сторони відповідача та встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 мотивувала тим, що про претензії  ОСОБА_1 як кредитора ОСОБА_5 їй було повідомлено за декілька днів до закінчення строку для відмови від прийняття спадщини, у зв`язку з чим вона не встигла прийняти зважене рішення про відмову від спадщини. Крім того, всі правовстановлюючі документи на спадкове майно після смерті спадкодавця були в розпорядженні позивача, а тому вона не мала можливості як відмовитися від спадщини, у складі якої зареєстровано претензію кредитора на суму 5 500 000,00 грн, так і оформити право власності на спадкове майно, на яке накладено арешт у межах розгляду іншої цивільної справи. 
 
Вважає, що вказані дії ОСОБА_1 (племінника спадкодавця) стосовно неї як спадкоємця, вочевидь, суперечать принципу добросовісності учасників цивільного обороту та є проявом зловживання своїми цивільними правами. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт укладення договору позики, мотивуючи рішення лише наявністю у позивача сумнівної боргової розписки спадкодавця та переходом такого боргу на спадкоємця, який подав заяву про прийняття спадщини. Водночас суд встановив факт передання позичальнику коштів на підставі недопустимих доказів, а саме показань свідка. 
 
Наведений у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц висновок щодо можливості самостійного обрання кредитором спадкодавця одного із можливих способів захисту цивільних прав та інтересів не узгоджується з положеннями           статті 1282 ЦК України, яка чітко встановлює черговість дій кредитора спадкодавця у випадку пред`явлення вимог до спадкоємців: спочатку заявлення про задоволення вимог кредитора спадкоємцем шляхом сплати одноразового платежу, а далі - у разі відмови сплатити борг одноразовим платежем - законодавець передбачив спосіб судового захисту інтересів кредитора шляхом звернення стягнення на майно, яке передане спадкоємцям у натурі. 
 
Застосування судами правових висновків, які сформовані Верховним Судом у вказаній справі (щодо можливості стягнення із спадкоємця на користь кредитора спадкодавця суми позики), фактично покладає на неї як спадкоємця надмірний тягар та призводить до ситуації, за якої спадкоємець, фактично володіючи спадковим майном (вважаючись титульним власником спадкового майна без реальної можливості розпоряджатися ним), додатково відповідає перед кредитором своїм власним майном, яке не входить до складу спадщини. 
 
Згідно з усталеною правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду боргова розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
 
Натомість господарські суди в деяких категоріях справ під час дослідження боргових розписок керуються тим, що розписка явно сумнівного характеру не може бути беззаперечним доказом виникнення боргових зобов`язань та в таких випадках застосовують підвищений стандарт доказування, вимагаючи від кредитора підтвердити наявність у нього фінансової спроможності щодо надання відповідної суми позики боржнику. Зокрема, такі висновки містяться у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 902/221/22. 
 
Вважає, що для запровадження єдиної правозастосовної практики судами цивільної та господарської юрисдикції у застосуванні статей 204, 207, 1047 ЦК України необхідно відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що наявність у кредитора боргової розписки беззаперечно підтверджує як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, та сформувати новий висновок, який застосовується господарськими судами (щодо підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів обґрунтованості вимог кредитора, підтверджених борговою розпискою), адаптувавши його до цивільних справ. 
 
Також вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування від органів Державної податкової служби України та Пенсійного фонду України доказів про доходи позивача на підтвердження доводів сторони відповідача про відсутність у кредитора спадкодавця фінансової спроможності надати у позику грошові кошти у розмірі 5 500 000,00 грн. 
 
Сума позики є дуже значною, тоді як розпискою, текст якої повністю надрукований, а із рукописних записів міститься тільки підпис позичальника, виконаний гелевою ручкою, не підтверджується факт передання грошових коштів. 
 
Крім того, апеляційний суд взагалі залишив без реагування клопотання про витребування доказів платоспроможності позивача та долучення нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи (відповіді Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 липня 2023 року щодо відсутності методики зі встановлення абсолютного часу (періоду) нанесення підпису, який виконано гелевою ручкою), а також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішеннями у двох інших цивільних справах (№ 711/5327/21 за позовом ОСОБА_6 (сина спадкодавця від іншого шлюбу) до ОСОБА_2 про визнання заповіту та шлюбу недійсними; № 711/5969/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою від 05 жовтня 2019 року). 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У квітні 2023 року  ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 02 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Придніпровського районного суду міста Черкаси. Зупинив виконання рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку. 
 
14 листопада 2023 року справа № 711/5299/21 надійшла до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 17 вересня 2024 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
05 жовтня 2019 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким  ОСОБА_5 отримав від позивача в борг 5 500 000,00 грн, які зобов`язався повернути позикодавцю готівкою у місті Черкаси (або зарахувати на його банківський рахунок, реквізити якого він надасть) у строк до 05 квітня 2021 року, без відсотків (том 1, а. с. 212). 
 
Боргова розписка, оригінал якої міститься у матеріалах справи, складена в присутності двох свідків, виготовлена за допомогою комп`ютерної техніки, підписана позичальником і свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
 
30 грудня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено шлюб (том 1, а. с. 18). 
 
Цього ж дня, 30 грудня 2020 року, ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно,де б воно не було та з чого воно б не складалося, заповів відповідачу ОСОБА_2 .             Його заповіт посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2174 (том 1, а. с. 19). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (том 1, а. с. 17). 
 
Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , що сторони не заперечують. 
 
06 серпня 2021 року, тобто з дотриманням передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку, ОСОБА_1 надіслав на адресу спадкоємця  ОСОБА_5 - ОСОБА_2 письмову вимогу про сплату боргу її спадкодавця за розпискою                        від 05 жовтня 2019 року у розмірі 5 500 000,00 грн на підставі статті 1282 ЦК України, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 06 серпня 2021 року та поштовою накладною № 1800210883606 (том 1, а. с. 21, 22). 
 
На момент смерті ОСОБА_5 належало таке майно: 
 
- 1/4 частина житлового будинку, площею 47,3 кв. м, з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого на земельній ділянці площею 569,0 кв. м, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 ; 
 
- земельна ділянка, площею 148,0 кв. м, розташована на території Черкаської міської ради, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110136400-02-060-0027, за адресою: АДРЕСА_1 ; 
 
- гараж, загальною площею 19,3 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 
 
- квартира АДРЕСА_3 ; 
 
- 1/2 частина житлового будинку з прибудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; 
 
- 1/2 частина комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 ; 
 
- земельна ділянка, площею 0,05 га, кадастровий номер 7110136400:02:059:0092, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; 
 
- 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,3639 га, кадастровий номер 7124989000:02:001:0540, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; 
 
- земельна ділянка, площею 0,0369 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110136400:02:059:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; 
 
- судно «ІНФОРМАЦІЯ_4» туристичне, внесене до Суднової книги України НОМЕР_1, 1982 року побудови, будівельний № НОМЕР_2, з двигуном HONDA BF50A4LRTO № НОМЕР_3. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Згідно з пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
 
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України). 
 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. 
 
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). 
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. 
 
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). 
 
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 
 
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.      У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. 
 
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. 
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). 
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою   статті 1273 цього Кодексу. 
 
Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
 
Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. 
 
Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. 
 
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. 
 
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 
 
Саме на підставі норм статті 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до відповідача у цій справі. 
 
У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. 
 
При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття або якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. 
 
Враховуючи існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значущих рішень та обрання варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. 
 
У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. 
 
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. 
 
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. 
 
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим щодо законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. 
 
Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. 
 
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. 
 
Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. 
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. 
 
Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця. 
 
Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. 
 
Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 
 
У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця у разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. 
 
Отже, застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. 
 
Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. 
 
Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. 
 
Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. 
 
Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. 
 
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження під час обрання джерела права задля вирішення конкретного спору. 
 
Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. 
 
Зважаючи на наведене, позикодавець (кредитор) вправі вимагати з відповідачів стягнення суми заборгованості за договорами позики (кредитними договорами), оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за позикою (кредитом) та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. 
 
При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. 
 
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18). 
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
 
Ураховуючи предмет спору у справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявності спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1281 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Отже, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. 
 
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21), від 22 червня 2022 року у справі № 592/8674/20 (провадження № 61-4657св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 521/10631/20 (провадження № 61-5934св22), від 14 серпня 2024 року у справі № 296/10420/21 (провадження № 61-6572св24). 
 
Задовольняючи позов про стягнення боргу позичальника з його спадкоємців, суд відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що стягнення здійснюється у межах вартості майна, одержаного в спадщину (подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22)). 
 
У постанові Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 350/1578/22 (провадження № 61-17597св23) вказано, що за змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що: 
 
- 05 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_5  укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким  ОСОБА_5 отримав від позивача в борг 5 500 000,00 грн, які позичальник зобов`язався повернути у строк до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
 
- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, так і не виконавши за життя свої зобов`язання за договором позики; 
 
- спадкоємцем за заповітом усього майна померлого ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, є ОСОБА_2 (дружина спадкодавця); 
 
- ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто з дотриманням передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку, ОСОБА_1 надіслав на адресу спадкоємця  ОСОБА_2 письмову вимогу про сплату боргу її спадкодавця за розпискою від 05 жовтня             2019 року у розмірі 5 500 000,00 грн. 
 
Таким чином, установивши, що на підставі положень статті 1282 ЦК України до ОСОБА_2 як єдиного спадкоємця за заповітом усього майна померлого ОСОБА_5 перейшов обов`язок з повернення отриманих її спадкодавцем у позику грошових коштів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики, оформленим розпискою від 05 жовтня 2019 року, у розмірі 5 500 000,00 грн. 
 
При цьому, змінюючи резолютивну частину рішення суду першої інстанції щодо стягнення боргу позичальника з його спадкоємця, апеляційний суд правильно вказав, що відповідно до вимог статті 1282 ЦК України таке стягнення здійснюється у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції              (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання захисту прав спадкоємця, до якого в порядку статті 1282 ЦК України звернено вимоги кредитором спадкодавця, дії якого мають прояв недобросовісності та зловживання правами стосовно спадкоємця (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). 
 
Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. 
 
Справедливість судового розгляду повинна реалізовуватися, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. 
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). 
 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
 
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/ використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17). 
 
Вважаючи дії позивача такими, що суперечать принципу добросовісності учасників цивільного обороту та є проявом зловживання своїми цивільними правами, заявник стверджує, що про претензії  ОСОБА_1 як кредитора ОСОБА_5 їй було повідомлено за декілька днів до закінчення строку для відмови від прийняття спадщини, у зв`язку з чим вона не встигла прийняти зважене рішення про відмову від спадщини. Крім того, всі правовстановлюючі документи на спадкове майно після смерті спадкодавця були в розпорядженні позивача, а тому вона не мала можливості як відмовитися від спадщини, у складі якої зареєстровано претензію кредитора на суму 5 500 000,00 грн, так і оформити право власності на спадкове майно, на яке накладено арешт у межах розгляду іншої цивільної справи. 
 
Верховний Суд відхиляє такі доводи заявника, оскільки кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. 
 
Отже, дії позивача щодо направлення відповідачу як спадкоємцю позичальника вимоги з повернення позики за десять днів до закінчення строку для прийняття (відмови від прийняття) спадщини не суперечать закону, а той факт, що відповідач протягом декількох днів не спромоглася прийняти зважене рішення про відмову від спадщини, не свідчить про зловживання позивачем правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню. 
 
Водночас посилання сторони відповідача на те, що позивач забрав правовстановлюючі документи на все спадкове майно та самоправно розпоряджався цим майном, нічим не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях. Крім того, єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи, є вирок суду, тоді як кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120212553300000393, за фактом самоуправства було закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, про що заявник сама зазначає у касаційній скарзі. 
 
Крім того, згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. 
 
За загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа суб`єкт, що видав такий документ, може видати його дублікат. Дублікат документа має таку ж юридичну силу, як і оригінал. 
 
У разі втрати, пошкодження або знищення документа, виданого після 01 січня             2013 року, дані про державну реєстрацію відповідних прав містяться у Державному реєстріречових прав на нерухоме майно. Тож, якщо власник нерухомого майна (або його спадкоємець) з якоїсь причини не має документів про право власності, у такому випадку це право підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру, яка отримується шляхом безпосереднього доступу до нього, без витребування відповідних дублікатів документів. 
 
У разі відсутності можливості отримати дублікат втрачених чи пошкоджених документів (наприклад, через перебування нотаріуса чи органу місцевого самоврядування на тимчасово окупованій території, знищення архівів на тимчасово окупованій території), передбачена можливість звернення до суду, зокрема з позовом про визнання права власності на спадкове майно. 
 
Отже, заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою. 
 
З огляду на встановлені обставини, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), завдань цивільного судочинства та принципу пропорційності під час здійснення судочинства, загалом слід визнати обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову. 
 
Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про необхідність відступлення від правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у згаданій вище постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), оскільки судова практика суду касаційної інстанції щодо питання можливості стягнення саме суми боргу за договором позики (кредитним договором) із спадкоємців позичальника у межах вартості одержаного у спадок майна на підставі положень статей 16, 1281, 1282 ЦК України є сталою. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що з метою запровадження судами цивільної та господарської юрисдикції єдиної практики у застосуванні статей 204, 207, 1047 ЦК України необхідно відступити від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/14698/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/15, від 25 січня 2023 року у справі № 369/11450/19, від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20 (про те, що наявність у кредитора боргової розписки беззаперечно підтверджує як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей), та сформувати новий правовий висновок, який застосовується господарськими судами та міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 902/221/22 (щодо підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів обґрунтованості вимог кредитора, підтверджених борговою розпискою), адаптувавши його до цивільних справ, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. 
 
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини). 
 
Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. 
 
Так, у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01 березня 2023 року у справі № 902/221/22, на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, предметом судового розгляду було питання правомірності відмови у задоволенні заяви конкурсного кредитора - фізичної особи про визнання грошових вимог до боржника у справі про неплатоспроможність останнього. 
 
Вирішуючи під час розгляду справи № 902/221/22 правову проблему щодо застосування визначеної статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину у поєднанні з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства, що регулюють порядок розгляду заяв кредиторів з їх грошовими вимогами до боржника, Верховний Суд вказав, що згідно з усталеною правовою позицією боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. Утім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду. Натомість у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог. 
 
Беручи до уваги зазначені мотиви, судова палата у справі № 902/221/22 виснувала, що задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника на кредитора - фізичну особу як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування. Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім. Необхідним у такому випадку може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою - кредитором у позику фізичній особі - боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики. 
 
Отже, правовідносини у справі № 902/221/22 не є релевантними цій справі, оскільки розгляд заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у процедурі банкрутства/неплатоспроможності істотно відрізняється від розгляду спору про стягнення боргу за договором позикиіз спадкоємця позичальника у позовному провадженні. 
 
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/14698/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/15, від 25 січня 2023 року у справі № 369/11450/19, від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20, оскільки практика суду касаційної інстанції про те, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, є сталою. 
 
При цьому в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) зроблено висновок про те, що з метою забезпечення єдності судової практики причинами для відступлення від висловленого раніше висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах можуть бути: вади попереднього висновку (його неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цьому висновку підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. 
 
Таких підстав для відступлення від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду                     від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц та у постановах Верховного Суду        від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/14698/19, від 14 вересня          2022 року у справі № 130/82/15, від 25 січня 2023 року у справі № 369/11450/19,                від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20, заявник не навів, а суд касаційної інстанції - не встановив. 
 
Отже, заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою. 
 
У контексті зазначеного колегія суддів, що переглядає цю справу, вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц,                         від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/14698/19, від 14 вересня          2022 року у справі № 130/82/15, від 25 січня 2023 року у справі № 369/11450/19,             від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20, оскільки заявник не підтвердила існування на час подання касаційної скарги різних підходів до тлумачення норм права у подібних правовідносинах. 
 
Враховуючи викладене, в задоволенні заявленого ОСОБА_2 у касаційній скарзі клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити. 
 
Доводи заявника про те, що показаннями свідка ОСОБА_3 не може доводитися факт укладення договору позики, є безпідставними, оскільки, задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що укладення договору позики та отримання  ОСОБА_5 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх підтверджується саме борговою розпискою від 05 жовтня 2019 року. 
 
Отже, оскільки рішення суду першої інстанції не ґрунтувалося на показаннях свідка для підтвердження факту укладення договору позики, то доводи касаційної скарги про встановлення судом обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування від органів Державної податкової служби України та Пенсійного фонду України відомостей про доходи позивача на підтвердження факту відсутності у кредитора спадкодавця фінансової спроможності надати у позику грошові кошти у розмірі 5 500 000,00 грн, не заслуговують на увагу, оскільки сторона відповідача заявила клопотання про витребування вказаних доказів 22 липня            2022 року, тобто вже після постановлення Придніпровським районним судом міста Черкаси ухвали від 14 квітня 2022 року про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті, у зв`язку з чим суд першої інстанції відмовив у задоволенні цього клопотання з огляду на те, що представник відповідача не навів належних обґрунтувань з приводу поважності причин незаявлення відповідного клопотання на стадії підготовчого провадження (том 1, а. с. 195, 196). 
 
Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції взагалі залишив без реагування клопотання про витребування доказів платоспроможності позивача та долучення нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи (відповіді Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 липня 2023 року щодо відсутності методики зі встановлення абсолютного часу (періоду) нанесення підпису, який виконано гелевою ручкою), не відповідають дійсності та спростовуються звукозаписом судового засідання від 06 вересня 2023 року, з якого відомо, що апеляційний суд без виходу до нарадчої кімнати постановив дві ухвали, внесені до протоколу судового засідання, якими відмовив стороні відповідача у задоволенні вказаних клопотань у зв`язку з їх необґрунтованістю (том 2, а. с. 111-113). 
 
Крім того, колегія суддів зауважує, що відмова у цій справі у витребуванні відомостей про майновий стан і доходи позивача не призвела до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору по суті, оскільки докази, які сторона відповідача просила витребувати, не містять інформації щодо предмета доказування у справі про стягнення боргу за договором позики, оформленим розпискою. 
 
Водночас відповідь Київського науково-дослідного інституту судових експертиз           від 21 липня 2023 року, яку заявник долучила до матеріалів апеляційної скарги, надана після ухвалення судом першої інстанції рішення від 10 квітня 2023 року у цій справі. 
 
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі № 307/2170/18 (провадження № 61-4595св22) зазначено, що «така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, що узгоджується із правовими висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 911/3250/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 26 лютого            2019 року у справі № 913/632/17, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15». 
 
Отже, факт відмови у прийнятті та дослідженні нового доказу не свідчить про порушення апеляційним судом принципу змагальності сторін. Серед обов`язків суду, встановлених частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, окрім сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, також визначено запобігання зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовими рішеннями у цивільній справі № 711/5327/21 за позовом ОСОБА_6 (сина спадкодавця від іншого шлюбу) до ОСОБА_2 про визнання заповіту та шлюбу недійсними та у цивільній справі № 711/5969/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою            від 05 жовтня 2019 року, є неспроможними з огляду на таке. 
 
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 06 вересня 2023 року відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Скіця С. М. про зупинення провадження у цій справі (том 2, а. с. 108-110). 
 
Апеляційний суд мотивував зазначену ухвалу тим, що спір у цій справі вже вирішений судом першої інстанції з ухваленням рішення, матеріали справи містять зібрані докази, які дозволили суду встановити та оцінити обставини (факти), що є предметом спору. Сам собою розгляд судами справ № 711/5327/21 і № 711/5979/23 не перешкоджає з`ясуванню обставин у цій справі на стадії її апеляційного перегляду та не є підставою для зупинення провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. 
 
У статті 275 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
 
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
 
У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17 (провадження № 61-3429зпв18) наведено правовий висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня            2017 року, який узгоджується з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України в чинній редакції, про те, що при визначенні наявності підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен враховувати, що підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 4 частини першої статті 201 ЦПК України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з урахуванням обставин справи та таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі. 
 
Отже, необхідність зупинення провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у такій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, матимуть преюдиційне значення для іншої справи. 
 
Водночас необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
Наведена норма встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості саме розгляду справи судом, тобто вирішення спору по суті з прийняттям остаточного судового рішення у справі. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме у цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. 
 
Як зазначалося вище, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
 
Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції з`ясував характер спірних правовідносин та встановив факт наявності у позивача оригіналу боргового документа, що свідчить про отримання позичальником певної грошової суми та невиконання ним взятих на себе зобов`язань. 
 
З урахуванням наведеного, встановивши, що сторона відповідача не довела наявності обставин, які свідчили б про неможливість розгляду цієї справи до вирішення інших справ, оскільки зібрані докази дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі. 
 
Отже, доводи відповідача про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовими рішеннями у цивільних справах № 711/5327/21 і № 711/5979/23, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують. 
 
З урахуванням наведеного касаційний суд не встановив порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд також дійшов висновку про необґрунтованість наведених заявником підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України. 
 
Отже, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів і дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позовних вимог. Зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у цій категорії справ, яка є сталою та сформованою, застосовані судами правові позиції є релевантними до спірних правовідносин. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ),право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладений правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції                  (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції             (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 
 
Оскільки Верховний Суд ухвалою від 02 листопада 2023 року зупинив виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції, то необхідно поновити його виконання. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Відмовити у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скіць Станіслав Миколайович, про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скіць Станіслав Миколайович, залишити без задоволення. 
 
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10 квітня 2023 рокуу незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси                  від 10 квітня 2023 року. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк  	
 	О. М. Ситнік