ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8266/24 Справа № 755/17254/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року                                                        м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Максюти Ж.І.
суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря - Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних по ст. 625 ЦК України, -

В С Т А Н О В И Л А: 

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 20.12.2023р. за підсудністю з Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ТОВ «ФК «ЄФКР» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних по ст. 625 ЦК України у розмірі 1 669,36 доларів США (а.с. №2-4).
В обґрунтування позовних вимог представник позивача - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 21.07.2023р. – а.с. № 7) посилалася на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 2-1250/11 від 21.11.2011р. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 1108121900 від 21.11.2006р. в сумі 18 535,86 доларів США, судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1 356 грн.15коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. 11.05.2019р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «ЄФКР» відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-03-26-000011-b від 17.04.2019р. був укладений Договір №1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019р. відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1108121900 від 21.11.2006р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1250/11 (провадження № 6/755/674/20) від 20.05.2020р. замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) у виконавчому листі №2-1250/11, виданому Дніпровським районним судом м. Києва на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2011р. за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1108121900 від 21.11.2006р. в сумі 18 535,86 доларів США що за курсом НБУ станом на 22.10.2010р. становило 147 795 грн. 69коп., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356 грн.15коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника – ТОВ «ФК «ЄФКР». Станом на дату подачі позову рішення суду не виконано, отже представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача у відповідності до положень ст. 625 ЦК України – 3% річних у розмірі – 1 669,36 доларів США (за період з 30.09.2020р. до 31.12.2020р. - 141,30 доларів США, за період з 01.01.2021р. до 30.09.2023р. у розмірі 1 528, 06 доларів США, а разом - 1 669,36 доларів США), а також понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 684 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних по ст. 625 ЦК України — задоволені частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» нараховані за період з 30.09.2020р. по 23.02.2022р. відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 779, 64 доларів США.
В задоволенні іншої частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних по ст. 625 ЦК України за період з 24.02.2022р. по 30.09.2023р. – відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 — адвокат Забуга А.І. посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норма матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове яким, відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судомбуло фактично підтримано позицію позивача та констатовано, що станом на день подачі позовної заяви рішення суду від 2011 року не виконано, у зв`язку з чим суд визнав доведеним заявлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача 3 % річних на суму заборгованості за рішенням суду від 21.11.2011року, але поза увагою залишився той факт, що протягом 2020-2022 років Позивачу у судовому порядку було двічі відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності відкритих виконавчих проваджень по примусовому виконанню рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2011 року, Позивачем не надано доказів щодо невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2011 року та обсягу невиконаного рішення суду (протягом 13 років), у зв`язку з чим суд першої інстанції визнав доведеними обставини (наявність невиконаного рішення суду) на підставі виключного одного речення в позовній заяві без належних та допустимих доказів.
Враховуючи той факт, що позивачу двічі було відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виконавчий лист щодо примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-1250/11 від 21.11.2011 року жодного разу для примусового виконання не подавався, виконавчі провадження не відкривались, приходимо до висновків, що вимоги позивача, які виникли на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2- 1250/11 від 21.11.2011 року є задавненими, а тому не можуть бути захищені в судовому порядку, що свідчить про наявність між сторонами натурального зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України. При цьому, варто звернути увагу на те, що позивач позовну заяву про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) у цій справі не пред`явив. Тобто, в тому випадку, коли в судовому порядку позивачу (кредитору) було відмовлено у поновленні строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення. За такої правової ситуації зобов`язання боржника за судовим рішенням трансформується в звичайне грошове зобов`язання. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три відсотки річних та інфляційних втрат. Вказане позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Таким чином, позивач (ТОВ «Фінансова компанія «Європейська факторингова компанія розвитку») заявив вимогу про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України на задавлену вимогу, яка існує в натуральному зобов`язанні, що свідчить про її безпідставність та відсутність визначених законом підстав для її задоволення. 
Також, апелянт звертає увагу на те, що відповідач не був обізнаний ані про наявність даної судової справи, ані про наявність оскаржуваного рішення суду. Жодної повістки про виклик відповідач не отримував, також йому не було відомо про здійснення виклику останнього через розміщення оголошення про виклик на сайті Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ, що унеможливило останнього прийняти участь у розгляді даної справи, у тому числі подати відзив на позовну заяву та викласти свої заперечення проти задоволення позовних вимог 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Європейська факторингова компанія розвитку» - адвокат Рябко С.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 2-1250/11 від 21.11.2011р. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 1108121900 від 21.11.2006р. в сумі 18 535,86 доларів США, судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1 356 грн.15коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. (а.с. № 4).
08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. 11.05.2019р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «ЄФКР» відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-03-26-000011-b від 17.04.2019р. був укладений Договір №1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019р. відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1108121900 від 21.11.2006р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1250/11 (провадження № 6/755/674/20) від 20.05.2020р. замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) у виконавчому листі №2-1250/11, виданому Дніпровським районним судом м. Києва на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2011р. за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1108121900 від 21.11.2006р. в сумі 18 535,86 доларів США що за курсом НБУ станом на 22.10.2010р. становило 147 795 грн. 69коп., судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1 356 грн.15коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника – ТОВ «ФК «ЄФКР» (а.с №5-6).
Рішення суду станом на день подачі заяви не виконано, позивач наполягає на стягненні з відповідача 3 % річних на суму заборгованості, яка стягнута рішенням суду від 21.11.2011р.
Представник позивача наполягав на стягненні з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄФКР» 3 % річних у розмірі 1 669, 36 доларів США (за період з 30.09.2020р. до 31.12.2020р. - 141,30 доларів США + за період з 01.01.2021р. до 30.09.2023р. - 1 528, 06 доларів США).
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволенні вимог до ОСОБА_1 
Знайшли своє підтвердження доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не був належним чином сповіщений про судове засідання, призначене, як на 22.02.2024 року, оскільки конверт повернено з відміткою “Адресат відсутній за вказаною адресою”, так і на судове засідання призначене на 25.03.2024 року, оскільки з роздруківки, яка зроблена із сайту Нової пошти не можливо встановити хто саме отримав судову повістку. Крім того, повідомлення відповідача про день та час розгляду справи через розміщення оголошення на веб-порталі судової влади секретарем розміщено не було, оскільки у справі відсутні відповідні докази. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 374 ЦПК України, вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
Тлумачення першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:
- натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;
- законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;
- очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
- приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У справі № 285/3536/20, що переглядалася Верховним Судом (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20), кредитор просив стягнути із відповідачів 3% річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 07 вересня 2017 року по 07 вересня 2019 року, при тому, що строк виконання зобов`язань за кредитними договорами було змінено і перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався у лютому 2009 року. Тобто, у даному випадку 3% річних були нараховані на задавнену вимогу, при цьому позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не було пред`явлено. Суд дійшов висновку, що оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності, тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. За таких обставин, у справі № 285/3536/20 у задоволенні позовних вимог було відмовлено в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Наявність або відсутність у зобов`язання ознак натурального прямо впливає на можливість чи неможливість стягнення сум за ст. 625 ЦК України у межах 3-річної позовної давності до моменту пред`явлення позову.
Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора – обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ТОВ “Фінансова установа “Європейська факторингова компанія розвитку” слід відмовити у зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув, дійшов хибного висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 .
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 — адвоката Забуги А.І., є слушними і доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Забуги Алли Іванівни - задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року -скасувати.
В позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних по ст. 625 ЦК України — відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1  судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 6710 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді