П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/13912/24	

                                                                                                                                   Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.  
                                                                                                                                  Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                 –  Ступакової І. Г.    
              при секретарі –  Аргіровій М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, -

                                              В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся  до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 19 квітня 2024 року №566 о/с «По особовому складу», яким капітана поліції ОСОБА_1 (0002490), заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області, з 19 квітня 2024 року звільнено зі служби за п.8 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
- поновити ОСОБА_1  на посаді заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області з 20 квітня 2024 року. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, про протиправність оскаржуваного наказу ГУНП в Одеській області від 19 квітня 2024 року №566 о/с про звільнення зі служби в поліції позивача, як такого, що прийнято відповідачем за відсутності обставин, передбачених п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки позивач до лав Збройних Сил України був прийнята під час вимушеного прогулу, що був зумовлений попереднім незаконним звільненням.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.  
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та  прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що жодною нормою чинного законодавства не передбачена можливість одночасного несення військової служби та служби в органах поліції, а тому в силу приписів ч. 6 ст. 59 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі – Закон № 580-VIII) поліцейські, у тому числі слухачі та курсанти вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, та які перебувають на військовому обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, на час служби в поліції знімаються з такого обліку і перебувають у кадрах поліції на спеціальному обліку. Одночасне проходження служби у поліції та військової служби є неможливим.
Враховуючи, що на момент поновлення позивача на службі в поліції він проходив військову службу, а правові підстави для переведення його з військової служби на службу до органів Національної поліції відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ  були відсутні, тому позивача було правомірно звільнено зі служби за  п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
Апелянт звертає увагу, що поліцейській не може під час проходження служби займатись іншою оплачуваною діяльністю, крім науково – педагогічної, наукової або творчої, разом з цим, позивач зарахований до списків Військової частини НОМЕР_1 на всі види грошового забезпечення, що порушує вимоги ст. 66 Закону № 580-VIII. Крім того, зазначаючи про бажання проходити службу в ГУНП в Одеській області позивач не вчиняє жодних дій для припинення військової служби.
Висновок суду першої інстанції про те, що звільнення  відбулося з порушенням передбачених ст. 119 КЗпП України та Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вважає таким, що зроблено при неправильному застосуванні норм матеріального права, оскільки при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися нормами спеціального законодавства, а саме Закону № 580-VIII, яким встановлено окрему підставу для звільнення зі служби в поліції у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про обґрунтованість та законність рішення суду, а тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2015 року проходив службу в поліції, а з березня 2021 року на посаді заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області. 
23 вересня 2021 року наказом ГУНП в Одеській області №1521 о/с (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». 
Вважаючи таке звільнення протиправним ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом за захистом своїх порушених прав, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 25 серпня 2021 року №1894 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати наказ від 23 вересня 2021 року №1524 о/с по особовому складу, яким звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 ; 
- вважати вимушеним прогул, у зв`язку з виданням наказу від 23 вересня 2021 року №1524 о/с, зобов`язати відповідача виплатити відповідне грошове утримання з моменту підписання вказаного наказу до моменту винесення відповідного судового рішення; 
- поновити на посаді заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 або надати йому рівнозначну посаду в ГУНП в Одеській області з моменту фактичного звільнення з 24 вересня 2021 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі №420/18087/21 у задоволені позову відмовлено. 
На підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 ОСОБА_1 призваний у Збройні Сили України та з 01 квітня 2022 року зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління СТО « ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всі види забезпечення, вважається таким, що з 01 квітня 2022 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою, з 01 квітня 2022 року зарахований на продовольче забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 .
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а саме: рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі №420/18087/21 скасовано та ухвалено нову постанову. 
Позовну заяву ОСОБА_1 , задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 25 серпня 2021 року №1894 «Про застосування дисциплінарних стягнень до працівників ГУ НП в Одеській області. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 23 вересня 2021 року №1521 о/с «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) з 24 вересня 2021 року капітана поліції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області;
- поновлено капітана поліції ОСОБА_1 з 25 вересня 2021 року на посаді заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, а у разі неможливості поновлення на вказаній посаді, надати капітану поліції ОСОБА_1 рівнозначну посаду в ГУНП в Одеській області;
- стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 25 вересня 2021 року до 31 березня 2022 року включно) 86 765,76 грн. (вісімдесят шість тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень 76 коп.) з відрахуванням усіх обов`язкових податків та платежів;
- у задоволені позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 01 квітня 2022 року відмовлено;
- стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати – сплачений судовий збір в сумі 1 816 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області;
- ввстановлено судовий контроль за виконанням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року;
- зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області у строк до 17 квітня 2024 року подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №420/18087/21.
На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №420/18087/21 ОСОБА_1 було поновлено наказом ГУНП в Одеській області від 17 квітня 2024 року №554 о/с з 25 вересня 2021 року на посаді заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області. 
У зв`язку з чим, ОСОБА_1 17 квітня 2024 року надав рапорт на ім`я начальника ГУНП в Одеській області, у якому просив звільнити його від виконання службових обов`язків із зберіганням місця роботи та посади в зв`язку з призовом по мобілізації. 
Наказом ГУНП в Одеській області від 19 квітня 2024 року №566 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до іншого міністерства і відомства, а саме: призову останнього на службу у Збройні Сили України. 
Вважаючи вищезазначений наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.  
Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що  призов (прийняття) на військову службу позивача під час мобілізації, на що посилається відповідач, як на підставу звільнення зі служби в поліції, не є тотожним з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), а тому і не може бути обставиною, з настанням якої припиняється служба в поліції згідно з п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII.
При цьому, судом враховано, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, отже, на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП, зокрема, в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади у ГУНП в Одеській області, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУНП в Одеській області не мало законних підстав для звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону № 580-VIII.
Положеннями частини першої статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно з частиною 1 статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
За визначенням, наведеним у пункті 17 частини 1 статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у тому числі у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Разом з цим, відповідно до Конституції України, зокрема статті 65, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII) військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).
Відповідно до частини 2 статті 39 Закону № 2322-ХІІ, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною 1 статті 53 і частиною 2 статті 57 Закону України «Про освіту», частинами 2 статті 44, частиною 1 статті 54 і частиною 3 статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною 2 статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Оцінюючи правомірність наказу про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 8 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII, колегія суддів враховує, що норми Закону № 580-VIII та інші спеціальні нормативно-правові акти, які регламентують діяльність поліції, не визначають порядку переходу на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Умови проходження більшості видів публічної служби, у тому числі і у поліції, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних відносин або коли про це зазначено у спеціальному законі (зокрема, постанови від 31.10.2019 у справі № 825/598/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 12.06.2023 у справі №560/10571/21).
Так, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються КЗпП України.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Як передбачено статтею 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
При цьому нормами Закону № 580-VIIІ не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.
Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Колегією суддів встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач був призвана на військову службу на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, а тому на нього поширювалися гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, що дозволяє дійти висновку про відсутність підстав у  ГУНП в Одеській області у спірних правовідносинах звільняти ОСОБА_1 зі служби в поліції, у тому числі на підставі пункту 8 частини 1 статті 77 Закону.
Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, призов на військову службу під час мобілізації та проходження військової служби у Збройних Силах України не є тотожним з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку посилається відповідач, як на підставу звільнення ОСОБА_1 , та відповідно не є порушенням обмеження, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 25 Закону України "Про запобігання корупції", оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ з частини третьої статті 119 КЗпП виключено формулювання про збереження заробітної плати за середнім заробітком для військовослужбовців, що свідчить про те, що позивач не отримує заробітної плати за службу у поліції.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з цим, відповідачем як у суді першої так і у суді апеляційної інстанції не доведено правомірності винесення оскаржуваного наказу від 19.04.2024 р. № 566 о/с.
Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною другою  статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ з частини третьої статті 119 КЗпП виключено формулювання про збереження заробітної плати із середнім заробітком для військовослужбовців, тобто на теперішній час для військовослужбовців передбачено лише збереження місця роботи і посади, а тому враховуючи проходження на даний час ОСОБА_1 військової служби, відсутні підстави для стягнення з ГУНП в Одеській області середнього заробітку на користь позивача.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 19.04.2024 № 566 о/с та поновити ОСОБА_1  на посаді заступника начальника слідчого відділу Роздільнянського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області з 20 квітня 2024 року.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі  Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
                                                                  Повний текст постанови складено та підписано 01 жовтня 2024 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова