ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 711/5164/22		
Провадження № 22-ц/821/1354/24		
категорія: 308010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря – Гладиш О. Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дубинського Віктора Михайловича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення, та зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, у складі: головуючого судді Старікової М. М., повний текст рішення складено 14 червня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення.
Позовні вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Власником іншої частини даного житлового будинку є ОСОБА_6 , який до належної йому частки не має ніякого відношення. Будинок між ними поділений в натурі, кожний власник має окремий вхід.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є його доньками, які проживають у вказаному будинку з 2013 року.
Відповідач ОСОБА_3 є чоловіком відповідачки ОСОБА_2 та у вказаному будинку проживає з 2015 року.
Позивач зазначає, що він за спеціальністю будівельник і до березня 2017 року працював на різних будівельних роботах в росії. 08.11.2019 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 . 
В квітні 2017 року, тобто ще до укладення шлюбу, ОСОБА_1 намагався вселитись в належний йому будинок разом з теперішньою дружиною, проте відповідачі їх до будинку не впустили. З того часу він не проживає у вказаному будинку та не може в ньому зареєструватись, оскільки всі необхідні для цього документи знаходяться в будинку та відповідачі не віддають їх. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою, що підтверджується довідкою Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 15.11.2021.
Позивач стверджує, що відповідачі не зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , оскільки інформація про зареєстрованих осіб за вказаною адресою відсутня.
Зазначає, що відповідачі не дають йому проживати в належній йому частині будинку разом з дружиною, чим порушують вимоги ч. 1 ст. 383 ЦК України, що змушує його звернутись з даним позовом до суду.
Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не дають йому проживати в будинку разом з дружиною, тому спільне проживання є неможливим, у зв`язку з чим він вимушений виселити відповідачів з належної йому частини будинку в судовому порядку.
Вказує, що відповідачі мають можливість проживати в іншому місці, оскільки ОСОБА_3 у власності має житловий будинок в с. Лебедин Шполянського району Черкаської області, також у власності чоловіка ОСОБА_4 перебуває житловий будинок в с. Шевченко Смілянського району Черкаської області.
Такими діями відповідачі завдали йому великої моральної шкоди.
На підставі викладеного просив суд вселити його в будинок АДРЕСА_2 та виселити з вказаного будинку відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Крім того, просив стягнути з відповідачів понесені ним витрати на правову допомогу.
У грудні 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання права власності на частину житлового будинку, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Черкаської міської ради.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є дочками ОСОБА_1 .
З 16.02.1989 по 07.02.2013 їхні батьки, відповідачі за зустрічним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.
З 12.09.2014 їхня мати зареєструвала новий шлюб, після укладення якого набула прізвище « ОСОБА_9 ».
У 1995 році, будучи малолітніми дітьми, вони прийняли участь у приватизації державного житлового фонду та стали співвласницями квартири за адресою: АДРЕСА_3 , у якій на той час проживала їхня родина: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_10 та двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_11 . 
У 2001 році їхня родина вирішила поліпшити умови свого проживання шляхом продажу зазначеної вище приватизованої квартири та придбання житлового будинку більшої площі.
Для здійснення правочину з продажу квартири, співвласниками якої були дві малолітні дитини, безумовно потрібна була згода органу опіки і піклування, тому їхня мати, ОСОБА_12 , подала до опікунської ради заяву про дозвіл на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .
Опікунська рада Придніпровської районної ради міста Черкаси надала висновок, яким просила виконком районної ради дати дозвіл ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім дітям, по АДРЕСА_3 , що підтверджується копією архівної копії висновку.
10.12.2001 рішенням № 736 виконавчого комітету Придніпровської районної ради міста Черкаси було надано згоду ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири по АДРЕСА_3 , які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої жилої площі по АДРЕСА_1 , за умови реєстрації неповнолітніх співвласниками.
24.12.2001 їхня родина придбала 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , уклавши договір купівлі - продажу частини будинку.
Як виявилося, стороною правочину - покупцем за договором купівлі продажу - виступав лише їхній батько, відповідно, право власності на частину житлового будинку було оформлено тільки на ОСОБА_1 .
На момент здійснення правочину купівлі-продажу ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , яка, на переконання позивачок за зустрічним позовом, має право на 1/4 частину 1/2 частини придбаного житлового будинку.
Позивачки за зустрічним позовом звертають увагу на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу їм було 12 та 10 років.
Після придбання будинку їхня родина одразу переїхала до нього для проживання та у вказаному будинку 2008 році було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , а у 2010 році - ОСОБА_13 , що підтверджується довідками про внесення відомостей до ЄДДР.
З моменту придбання частини будинку та вселення в нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вважають його своєю власністю, практично здійснюючи свої права та обов`язки власниць житлового будинку: вони володіють та користуються житловою площею та частиною надвірних споруд, сплачують комунальні послуги, утримують домоволодіння у належному стані, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, переобладнання та іншим чином розпоряджаючись частиною житлового будинку.
На теперішній момент у житловому будинку проживають та зареєстровані їхні неповнолітні діти, а саме: діти ОСОБА_2 - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; та дитина ОСОБА_4 - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання.
Зазначають, що в липні 2021 року дізналися від батька про наміри продати 1/2 частину житлового будинку, право власності на яку оформлено на нього. Саме тому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , її чоловіка ОСОБА_3 та ОСОБА_17 з буд. АДРЕСА_1 .
На їхні заперечення щодо права власності на будинок родини, батьком у категоричній формі було зазначено, що він вважає себе одноосібним власником 1/2 частини будинку і має право нею розпоряджатися на власний розсуд.
Тому, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали зустрічну позовну заяву про визнання права власності на частини житлового будинку та просять суд визнати за кожною з них право власності на 1/3 частки 1/2 частини житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
25.01.2023 ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку 1/2 частини житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд, за адресою АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку 1/2 частини житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд, за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 грн.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 грн.
Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки були вселені з відома та згоди власника майна, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї свого батька. В подальшому, з відома та згоди власника майна, як член сім`ї у вказаний будинок вселився ОСОБА_3 .
Судом зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачами чиняться перешкоди йому у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, отже позовні вимоги за первісним позовом в цій частині є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.
Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було порушено внаслідок невиконання батьками обов`язків щодо правомірного, добросовісного управління майном дітей, що є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 9 ст. 177 СК України у сукупності з ч. 1 ст. 321 ЦК України, оскільки предмет спору стосується права власності дітей на житло.
Визнаючи право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , суд зауважив, що органом опіки та піклування надавався дозвіл на відчуження належних їм часток квартири за умови реєстрації, на той час малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , співвласниками при укладенні договору купівлі-продажу саме 1/2 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , тому відхилив доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та його адвоката Дубинського В. М., що жодних застережень при продажі належної сім`ї ОСОБА_18 у складі чотирьох осіб квартири та купівлі спірного будинку не існувало.
Щодо позовної давності судом зазначено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його адвокат Дубинський В. М. не навели переконливих аргументів та не надали відповідних доказів, на підтвердження обставин за яких позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дізналися чи могли дізнатися про порушення їх майнових прав до жовтня 2022 року (після досягнення ними повноліття), а тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Дубинський В. М. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити, а в зустрічному позові ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – відмовити.
Судові витрати, у тому числі на правничу допомогу покласти на відповідачів за зустрічним позовом.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував передбачену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, не врахував, що відповідачі за первісним позовом не дають позивачу за первісним позовом разом з його дружиною проживати в належній йому частині житлового будинку, тим самим вони грубо порушують вимоги ч. 1 ст. 383 ЦК України.
Вважає, що відповідачів можна виселити, оскільки відповідачам є де проживати.
Крім того, суд повинен був застосувати до позовних вимог за зустрічним позовом строк позовної давності. Не зробивши це, він припустився судової помилки.
Вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про наявність того, що вони не є власниками спірного житлового будинку знали до пред`явлення позову, оскільки свідоцтво про право власності на житловий будинок знаходиться в них.
Крім того, відповідачі за первісним позовом сплачували комунальні послуги, де обов`язково вказаний власник будинку.
Вказує, що відповідачі за зустрічним позовом взагалі не зазначені у технічному паспорті.
На ряду з цим, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме суд під час розгляду справи по суті задовольнив клопотання представника відповідачів – адвоката Соколишиної Л. Б. про витребування доказів по спаві.
Судом не враховано, що відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 частково визнали первісний позов, а саме в частині вселення його з дружиною у спірний будинок.
Судом також не було враховано, що відповідачі за первісним позовом змінили замки, проте позивачу ключ надано не було, що свідчить про наявність перешкод у його вселенні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – адвокат Кучер Ю. В. просить суд відмовити в задоволені апеляційної скарги у повному обсязі.
Судові витрати покласти на позивача за первісним позовом.
Вважає, що доводи, які наведені в апеляційній скарзі суперечать нормам діючого законодавства та обставинам справи, є необгрунтованими та безпідставними.
Зазначає, що відповідачами за зустрічним позовом, які є батьками позивачів за зустрічним позовом, не було виконано рішення Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 № 736, відчуживши житло, співвласниками якого були діти, відповідачі позбавили своїх дітей власності.
Щодо доводів про неналежність доказів зазначає, що докази були витребувані судом та отримані на підставі ухвали суду про витребування доказів, містять достовірну інформацію, отримані у законний спосіб та підтверджують обставини, що входять до предмету доказування.
Доводи скаржника щодо наявності перешкод щодо проживання у спірному будинку з дружиною є помилковими, оскільки позивачі за зустрічним позовом не порушували права скаржника на користування частиною будинку.
Щодо позовної давності зазначає, що строк на звернення в суд не є пропущеним.
Орієнтовний розмір витрат на адвоката складає 15000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, ОСОБА_1 та ОСОБА_19 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2013 (справа № 2314/9556/12) (т.1 а.с. 111-112).
Відповідно до Свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 ), Свідоцтва про народження (серія НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно (т.1 а.с. 86-87).

Згідно висновку опікунської ради про дозвіл на продаж частин приватної квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , - було розглянуто заяву ОСОБА_10 з проханням дозволити продаж частин приватизованої квартири, які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_11 та, враховуючи інтереси неповнолітніх, опікунська рада прийшла до висновку просити виконком районної ради дати дозвіл ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири, які належать її неповнолітнім дітям по АДРЕСА_3 . Опікунською радою було встановлено, що батько неповнолітніх дає згоду на продаж; сім`я купує приватний будинок більшої житлової площі по АДРЕСА_4 ; права та інтереси неповнолітніх не порушуються (т.1 а.с. 98).
Рішенням Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 № 736 «Про дозвіл на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_11 » надано згоду ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири по АДРЕСА_3 , які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої житлової площі по АДРЕСА_4 , за умови реєстрації неповнолітніх співвласниками (т. 1 а.с. 99).
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2022 № 311765878 та від 27.09.2023 № 348196146, а також технічним паспортом на домоволодіння, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 591 кв. м (т.1 а.с. 12-19, 100-105, 212-213).
11.12.2001 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири від 11.12.2001, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , що діяла за себе та як законний представник своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , 1989 року народження, та ОСОБА_11 , 1991 року народження, та ОСОБА_21 , відповідно до умов якого остання купила однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3 , власниками якої в рівних частках були ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (т.1 а.с. 45). 
Документами, на підставі яких було посвідчено вказаний договір, є:
- свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 , видане 18.10.2001 Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси, відповідно до якого квартира за адресою АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_10 та членам її сім`ї – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (т.2 а.с. 46);
- довідка-характеристика № 4977к, видана 19.10.2001 ДКП «ЧОО БТІ УЖКГ Черкаської обласної державної адміністрації», відповідно до якої ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частці квартири за адресою АДРЕСА_3 (т.2 а.с. 47); 
- рішення Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 № 736 «Про продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 », згідно якого ОСОБА_10 було надано згоду на продаж частин приватизованої квартири за адресою АДРЕСА_3 , які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої жилої площі по АДРЕСА_1 (назва після зміни – ОСОБА_22 ), за умови реєстрації неповнолітніх співвласниками (т.2 а.с. 17 зворот);
- довідка Черкаського міського нотаріального округу від 11.12.2001 № 647840-204, згідно якої квартира за адресою АДРЕСА_3 , власниками якої є ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , під забороною не перебуває (т.1 а.с. 48).
24.12.2001 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. було посвідчено Договір купівлі-продажу частини будинку, укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_1 , згідно умов якого останній купив 1/2 частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 (назва після зміни – ОСОБА_22 ), розташованого на земельній ділянці розміром 591,0 кв. м (т.1 а.с. 11, т. 2 а.с. 49).
Документами, на підставі яких було посвідчено вказаний договір, є: 
- рішення народного суду 2-ї дільниці м. Черкаси від 13.11.1959 (справа №2-585/1959), яким за ОСОБА_24 визнано право власності на 1/2 частину недобудованого будинку та сараю, розташованих в АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 50-51);
- свідоцтво про укладення шлюбу (Серія НОМЕР_4 ), яким було зареєстровано шлюб між ОСОБА_25 та ОСОБА_24 .. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено на ОСОБА_26 (т.2 а.с. 52);
- довідка-характеристика № 6608к, видана 05.12.2001 ДКП «ЧОО БТІ УЖКГ Черкаської обласної державної адміністрації», відповідно до якої ОСОБА_24 належить частка будинку за адресою АДРЕСА_1 . Власником іншої частки є ОСОБА_27 (т. 2 а.с. 53);
- заява ОСОБА_27 від 21.12.2001 надана приватному нотаріусу Фіщук В. Я., якою останній повідомив що обізнаний про продаж ОСОБА_23 належної їй частки будинку за адресою АДРЕСА_1 , та відмову від привілеєвого права на придбання (т.2 а.с. 54);
- довідка Черкаського міського нотаріального округу від 25.12.2001 № 649920-204, згідно якої 1/2 частина будинку за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_24 , під забороною не перебуває (т. 2 а.с. 55).
12.09.2014 зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_28 , прізвище дружини змінено на ОСОБА_9 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (т.1 а.с. 109-110).
Встановлено, що 08.11.2019 зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_29 , прізвище дружини змінено на ОСОБА_18 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_5 .
Відповідно до паспорта громадянина України, серія НОМЕР_6 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , останній з 05.07.2021 зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 8).
Згідно з Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 08.01.2008 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 81).
Відповідно до копії свідоцтв про народження, ОСОБА_2 та ОСОБА_30 є батьками ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (Свідоцтво серії НОМЕР_7 ). Також, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (Свідоцтво серії НОМЕР_8 ) (т.1 а.с. 92, ).
Згідно з Витягом з реєстру територіальних громад від 20.12.2022, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 22.01.2013 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 91).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 27.11.2017, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 27.11.2017 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 93).
Встановлено, що ОСОБА_3 проживає з 2013 року без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , що не заперечувалось учасниками процесу.
Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2023 № 348180090, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 214).
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , змінила прізвище на ОСОБА_31 у зв`язку з реєстрацією шлюбу із ОСОБА_32 (Свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_9 ), та в подальшому, у зв`язку з реєстрацією шлюбу із ОСОБА_33 , - її прізвище змінено на ОСОБА_34 (Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_10 ) (т.1 а.с. 88-89).
Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 05.10.2020, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 26.05.2010 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 83-84).
Згідно Свідоцтва про народження (серія НОМЕР_11 ) ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка з 22.11.2017 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Факт реєстрації останньої підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання (т. 1 а.с. 94-97).
Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2023 № 348180424, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 (т.2 а.с. 214).
Згідно з довідкою Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 15.11.2021 про результати розгляду повідомлення гр. ОСОБА_1 (ЄО №57979 від 22.10.2021), відповідно до якої: «22.10.2021 року до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , прож.: АДРЕСА_6 , щодо вчинення відносно останнього, на його думку, протиправних дій.
Встановлено, що гр. ОСОБА_1 на даний час проживає в с. Худоліївка Черкаської області, проте у власності останнього знаходиться приватний будинок за адресою АДРЕСА_2 . В даному будинку зареєстровані та проживають доньки, а саме гр. ОСОБА_2 , 1989 р.н., та ОСОБА_11 , 1991 р.н., які відмовляються повертати гр. ОСОБА_1 документи на будинок, а саме: технічний паспорт, свідоцтво про право власності та домову книгу, оскільки гр. ОСОБА_1 вирішив прописатись за вищевказаною адресою. В зв`язку з чим, гр. ОСОБА_1 звернувся з даного приводу до працівників поліції.
На момент закінчення розгляду матеріалів справи було здійснено вихід за вище вказаною адресою, де двері будинку відчинила гр. ОСОБА_2 , яка в усній формі повідомила, що з даного приводу вони із сестрою будуть звертатися до суду з метою вирішення питання щодо визначення питання про право власності та користування буд. АДРЕСА_2 , а тому в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються у порядку приватного звернення до суду. ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання згідно чинного законодавства.» (т. 1 а.с. 22).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Щодо первісного позову.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.
Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У розумінні положень ст. 391 ЦК України право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. Як убачається із наведеного, на підставі ст. 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.
Подібні за змістом висновки щодо умов і підстав застосування положень ст. 391 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 916/1711/17, від 15 лютого 2018 року у справі № 911/2774/16, від 20 лютого 2018 року у справі № 921/14/17-г/11, від 29 березня у справі № 918/317/17 та інших.
При цьому саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном (постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 332/4891/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 589/4556/16, від 28 березня 2018 у справі № 372/918/16-ц та інших).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Установлено, що ОСОБА_1 , який є власником 1/2 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , обгрунтовував позов в цій частині тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перешкоджають йому користуватись належним йому майном, оскільки заперечують щодо його проживання в належному йому будинку разом з його теперішньою дружиною та не повертають йому правовстановлюючі документи на будинок, чим перешкоджають йому здійснити реєстрацію свого місця проживання у належній йому частці будинку за адресою АДРЕСА_1 .
В підвердження вказаної обставини зазначав, що звертався до правоохоронних органів, проте згідно довідки про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 15.11.2021, виданої начальником Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, заявник звернувся до правоохоронних органів, оскільки його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не повертають йому правовстановлюючі документи на будинок, чим перешкоджають йому здійснити реєстрацію свого місця проживання у належній йому частці будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Тобто звернення стосувалося підстав не надання йому відповідачами правовстановлюючих документів на частину належного йому будинку. 
Доказів того, що із вказаного приводу він звертався безпосередньо до відповідачів, суду надано не було.
Крім того, проаналізувавши зміст вказаної довідки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вона не містять доказової інформації, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод позивачу у користуванні майном.
На ряду з цим слід зазначити, що в 2017 році ОСОБА_1 , добровільно залишив належну йому на праві власності частину будинку за адресою АДРЕСА_1 , та переїхав на постійне місце проживання до своєї теперішньої дружини ОСОБА_7 
Будинок він залишав за власною волею, без стороннього примусу. 
Протягом своєї відсутності, ОСОБА_1 не сплачував комунальних послуг та не вчиняв дій щодо утримання будинку, оскільки, на його переконання, цими питаннями мали опікуватись його дочки – ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Зазначаючи в апеляційній скарзі, що відповідачі відмовляються надавати ключі від спірного домоволодіння, ОСОБА_1 , як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не заперечував, що не звертався до них з вимогою надати ключі від вказаного будинку та не намагався до нього вселитись. 
Крім того, ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів саме із заявами щодо вчинення відповідачами дій, які порушують його права як власника майна та створення йому перешкод у користуванні майном, зокрема вселення його з дружиною.
Щодо посилань на те, що відповідачі визнавали первісний позов в частині вселення, не заслуговує на увагу, адже відповідчів за первісним позовом, як в суді першої інстанції, так і під час перегляду рішення апеляційним судом наголошували, що не чинять перешкод ОСОБА_1 в користуванні спірним будинком чи в проживанні в ньому.
З огляду на вказане суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом не надано доказів на підтвердження того, що відповідачами чиняться перешкоди йому у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, отже позовні вимоги за первісним позовом в цій частині є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.
За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що позивач не довів факт порушення його прав на 1/2 частину буд. АДРЕСА_2 , що є його процесуальним обов`язком, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення його позову про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом його вселення.
Щодо виселення відповідачів, слід зазначити наступне.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
За положеннями ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 рокуу справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є доньками позивача ОСОБА_1 та були вселені до спірного будинку згідно із законом, а саме як малолітні діти власника майна, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї свого батька. В подальшому, з відома та згоди власника майна, як член сім`ї у вказаний будинок вселився ОСОБА_3 .
Враховуючи, що відповідачі на законних підставах були вселені, правил мирного співіснування не допускають, утримують житло в належному стані, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні первісного позову в цій частині. 
Крім того, доводи скаржника про наявність іншого житлового приміщення у ОСОБА_3 та чоловіка ОСОБА_4 за межами м. Черкаси, а саме в Шполянському та Смілянському районах Черкаської області відповідно, не доведено та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.
Щодо зустрічного позову.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказували, що порушення їх прав відбулося у 2001 році під час укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не вказали їх співвласниками зазначеного будинку. Про порушення свого права вони дізнались з позову ОСОБА_1 про їх виселення, який було подано до суду 14.10.2022.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 , видане 18.10.2001 Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси, квартира за адресою АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_10 та членам її сім`ї – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 . 
Отримавши рішення Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 № 736 «Про дозвіл на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_11 », ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було здійснено продаж приватизованої квартири по АДРЕСА_3 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої житлової площі про АДРЕСА_4 .
24.12.2001 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. було посвідчено Договір купівлі-продажу частини будинку, укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_1 , згідно умов якого останній купив 1/2 частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 (назва після зміни – ОСОБА_22 ), розташованого на земельній ділянці розміром 591,0 кв. м.
Відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, у редакції чинній станом на момент відчуження спірного майна) якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.
Згідно з п. 4.2. Правил опіки та піклування затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680 (далі - Правила опіки та піклування) опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх.
Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових.
Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо (п. 4.7. Правил опіки та піклування).
Згідно з пунктом 4.16. Правил опіки та піклування органи опіки та піклування зобов`язані, а особа, стосовно якої припинено опіку (піклування), має право вимагати від опікуна або піклувальника відшкодування майнових збитків, завданих їй недобросовісним або недбалим виконанням опікунських обов`язків.
Право батьків на управління майном малолітніх дітей належить їм у силу закону і може визначитися як різновид права управління чужим майном, зокрема батьки від свого імені здійснюють, реалізують суб`єктивне майнове право, що належить дитині. Тобто це здійснення батьками комплексу юридичних та фактичних дій, спрямованих на реалізацію майнових прав дитини щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном в її інтересах.
Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Отже, відчуження квартири адресою АДРЕСА_3 , співвласниками якої були малодітні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відбулося відповідно до вимог закону, оскільки був отриманий відповідний дозвіл Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 № 736 «Про продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 ».
Разом з тим, за договором купівлі-продажу частини будинку від 24.12.2001, лише ОСОБА_1 став власником 1/2 частини житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 591 кв. м. 
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2022 № 311765878 та від 27.09.2023 № 348196146, а також технічним паспортом на домоволодіння, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 591 кв. м.
Відповідно до ч. 7 ст. 177 СК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (ч. 7 ст. 177 СК України).
Зазначене кореспондує ч. 9 ст. 177 СК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом).
З викладеного вбачається, що відповідачами за зустрічним позовом не було виконано рішення Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 № 736 «Про дозвіл на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_11 » в частині реєстрації неповнолітніх співвласниками.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було порушено внаслідок невиконання батьками обов`язків щодо правомірного, добросовісного управління майном дітей, що є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 9 ст. 177 СК України у сукупності з ч. 1 ст. 321 ЦК України, оскільки предмет спору стосується права власності дітей на житло.
Крім того, суд першої інстанції, враховуючи розмір частки позивачів за зустрічним позовом у квартирі за адресою АДРЕСА_3 , на час набуття права власності на спірну частину будинку, дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_35 мають право на визнання права власності за кожною з них на 1/4 частки 1/2 частини житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд, за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо доводів скаржника про невірний спосіб захисту, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та. ч. 2 ст. 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Статтею 18 СК України передбачені способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема пунктами 5 та 6 частини другої цієї норми передбачено, відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.
Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що невиконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дітей є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їм майнову шкоду, в тому числі у спосіб визнання за ними права власності на частку у придбаному батьками майні (відновлення їх права, яке існувало до його порушення), що відповідає способу захисту передбаченому ч. 7 ст. 177 СК України, якій кореспондує ч. 9 ст. 177 СК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 570/3640/20.
Щодо доводів про необхідність застосування строків позовної давності до даних правовідносин, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.
Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18 та від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1294/21.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Частина 4 ст. 261 ЦК України підлягає застосуванню у тому разі, коли особа, будучи неповнолітньою знає про порушення своїх прав, однак у зв`язку із неповною цивільною дієздатністю не може реалізувати своє право на судовий захист. У випадку, коли неповнолітня особа дізналася про порушення своїх прав після досягнення повноліття, то перебіг позовної давності розпочинається з дня коли така особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З матеріалів справи вбачається, що на час порушення прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо набуття права власності на 1/4 частки 1/2 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , були малолітніми та участі у його придбанні не брали, були зареєтровані в ньому та постійно проживали з моменту придбання по даний час.
Про невиконане відповідачами за зустрічним позовом зобов`язання щодо реєстрації за ними права власності у придбаній частині житлового будинку позивачі за зустрічним позовом дізналися лише в жовтні 2022 року, після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про його вселення та їхнє виселення з будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Доказів того, що про порушення своїх прав прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дізналися чи могли дізнатися раніше, враховуючи встановлені обставини справи, у зв`язку з чим порушили строк позовної давності, відповідач за зустрічним позовом не надав, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Щодо доводів про наявність процесуальних порушень, слід зазначити наступне.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
В апеляційній скарзі міститься посилання на те, що судом першої інстанції неправомірно задоволено клопотання про витребування доказів, подане з порушенням строків.
Розділом ІІІ Цивільного процесуального кодексу імперативно визначено порядок розгляду справи в позовному провадженні, в тому числі і порядок долучення доказів у справі.
Положеннями ст. 197 ЦПУ України передбачено серед іншого вирішення клопотань сторін, зокрема і щодо долучення, витребування доказів.
Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Суд першої інстанції після початку розгляду справи по суті розглядає по справі заяви чи клопотання лише в тих випадках, коли такі заяви чи клопотання не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та в разі якщо відсутні поважні причини, з яких ці клопотання не були заявлені в підготовчому судовому засіданні, залишає такі клопотання без розгляду.
Таким чином за нормами ЦПК України вирішення клопотань сторони, в тому числі і про витребування доказів, після початку розгляду справи по суті можливо лише за наявності поважних причин, з яких ці клопотання не були заявлені в підготовчому судовому засідання.
Подаючи клопотання про витребування доказів, представник позивачів за зустрічним позовом – адвокат Соколишина Л. Б. зазначала, що вона 22.11.2023 уклала договір з довірительками про надання правничої допомоги, тому не мала змоги раніше заявити дане клопотання про витребування доказів. Докази, які вона просить витребувати мають важливе значення для вірного вирішення спору між сторонами та прийняття обґрунтованого та законного рішення.
Суд першої інстанції, дослідивши подане клопотання та доводи адвоката Соколишиної Л. Б., дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для його прийняття на стадії розгляду справи по суті, адже витребовувані докази мали суттєве значення для розгляду даної справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. 
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дубинського Віктора Михайловича – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Павний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко 

О. М. Новіков