ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 листопада 2024 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 725/10173/23
провадження № 22-ц/822/979/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О. 
суддів: Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К.
секретар Бугай В. М.
позивач ОСОБА_1 
відповідач виконавчий комітет Чернівецької міської ради 
апеляційна скарга виконавчого комітету Чернівецької міської ради на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 вересня 2024 року та на додаткове рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 жовтня 2024 року 
головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є. В. 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 липня 2023 року на транспортний засіб марки «Fiat», державний номерний знак НОМЕР_1 , на вулиці Руській, 253, в місті Чернівці, впало дерево, внаслідок чого даний транспортний засіб було пошкоджено.
Позивач повідомив Чернівецьке РУП ГУНП в Чернівецькій області про факт заподіяння шкоди.
Відповідно до висновку транспортно-товарознавчої експертизи СЕ-19/126-23/6459-АВ від 02 серпня 2023 року вартість матеріального збитку, завданого власнику вантажного автомобіля марки «Fiat», державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 50 440 гривень 59 копійок.
Просив суд стягнути з відповідача завдану майнову шкоду у розмірі 50 440 гривень 59 копійок.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 50 440 гривень 59 копійок.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі виконавчий комітет Чернівецької міської ради просить рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 вересня 2024 та додаткове рішення від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що усі перелічені судом першої інстанції в рішенні нормативні акти жодним чином не вказують на те, що виконавчий комітет Чернівецької міської ради є балансоутримувачем зелених насаджень на території Чернівецької міської територіальної громади.
Рішення суду першої інстанції не містить належних обґрунтувань, про те, що саме до повноважень виконавчого комітет Чернівецької міської ради належить утримання зелених насадження, в даному випадку дерева, яке впало на транспортний засіб позивача, а матеріали справи не містять обґрунтувань, чи доказів того, що саме виконавчий комітет є заподіювачем шкоди.
Вказує, що рішення суду не містить доказів того, що саме виконавчий комітет Чернівецької міської ради є власником чи розпорядником земель комунальної власності та відсутні належні обґрунтування того, які саме протиправні дії виконавчого комітету Чернівецької міської ради призвели до завдання шкоди позивачу.
Під час прийняття рішення судом не взято до уваги норми права, які регулюють спірні відносини.
Зокрема, суд не врахував, що згідно частини 1 статті 10 «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до частини 3 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Згідно частини 1 статті 11 «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Судом не взято до уваги, що дерево яке впало, знаходилось на прилеглій території до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де створено ОСББ і Правилами благоустрою саме на ОСББ покладено обов`язок утримувати та доглядати вищезазначене дерево.
До повноважень виконавчого комітету не входить питання регулювання земельних відносин, оскільки це відноситься до виключної компетенції Чернівецької міської ради.
Виконавчим органом Чернівецької міської ради, якому надані повноваження щодо організації благоустрою території громади згідно підпункту 7 пункту (а) ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» є Департамент інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради.
Враховуючи вищенаведене, зазначає, що:
– виконавчий комітет Чернівецької міської ради є неналежним відповідачем у цій справі.
– правилами благоустрою закріплено на праві господарського відання зелені насадження (дерева) комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, розташовані уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах за Чернівецьким міським виробничим комунальним трестом зеленого господарства та протизсувних робіт, а утримання та належний догляд за деревами всередині квартальних насаджень, які розташовані у житлових районах – на власників житлових будівель.
– власником та розпорядником земель комунальної власності є Чернівецька міська територіальна громада в особі Чернівецької міської ради, а виконавчий комітет Чернівецької міської ради не має повноважень у сфері регулювання земельних відносин.
– виконавчий комітет не є власником чи балансоутримувачем зелених насаджень та території Чернівецької міської територіальної громади.
3 огляду на вищевикладене, суд задовольняючи позов прийшов до помилкового висновку, що майнову шкоду слід стягнути з виконавчого комітету Чернівецької міської ради, оскільки останній є неналежним відповідачем у цій справі, відношення до вищевказаного дерева не має, протиправних дій, що могли призвести до падіння дерева не вчиняв та не має повноважень у сфері регулювання земельних відносин, а чинні Правила благоустрою чітко визначають, що утримання та належний догляд зокрема за деревом яке впало на транспортний засіб позивача мало здійснюватись – власниками будинку, та прилеглій території якого воно розміщувалось.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу виконавчого комітету Чернівецької міської ради залишити без задоволення.
Вказує на те, що дерево яке впало на автомобіль, розташоване на землі комунальної власності, тобто його власником є територіальна громада міста, а також відсутні дані, що останнє відповідно до вимог частини 5 статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебуває на балансі будь-якої комунальної організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться органами місцевого самоврядування, обов`язок з відшкодування заподіяної позивачам шкоди покладається саме на виконавчий комітет Чернівецької міської ради, до відання якого в силу підпункту 7 пункту «а» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належать організація благоустрою населених пунктів; здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій; організація озеленення, та яким не було належним чином забезпечено організацію роботи з питань благоустрою, а саме щодо обліку зелених насаджень, здійснення їх інвентаризації, проведення періодичних оглядів.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 2-1474 та від 04 вересня 2019 року у справі № 200/22129/16-ц.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
30 липня 2023 року у місті Чернівці на вулиці Руській, 253 Б, на транспортний засіб марки «Fiat», державний номерний знак НОМЕР_1 , впало дерево, яке було в аварійному стані, що підтверджується довідкою про результати проведення перевірки інформації, виданої начальником Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області (а.с. 10-14).
Відповідно до довіреності від 15 листопада 2023 року ОСОБА_2 , уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси, пов`язані з експлуатацією, керуванням, розпорядженням, переобладнанням, ремонтом, тощо, транспортного засобу марки «Fiat», державний номерний знак НОМЕР_1 , а також виконувати інші юридично значущі дії, пов`язані з даною довіреністю (а. с. 6).
З листа департаменту інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради від 28 серпня 2023 року №В-972-23/01/849 вбачається, що цей орган в межах повноважень проводить комісійні обстеження зелених насаджень на території громади за заяви громадян. До департаменту не надходило звернень від ОСББ житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 про видалення аварійного дерева, відповідно обстеження зелених насаджень не проводилося і дозвіл на видалення дерева не видавався (а.с. 15-6).
Згідно висновку експерта СЕ-19/126-23/6459-АВ від 02 серпня 2023 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Fiat», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок падіння дерева, становить 50 440 гривень 59 копійок (а.с.18-48).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом частини 1 та пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину (схожий висновок див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).
Пунктом 7 частини 1 статті 17 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі – Закон № 2807-IV) визначено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
Згідно зі статтею 25 Закону № 2807-IV утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
Відповідно до частини 5 статті 24 Закону № 2807-IV посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону.
Частиною 4 статті 28 Закону № 2807-IV визначено, що негайне видалення пошкоджених дерев або кущів (їх частин) може здійснюватися підприємствами, установами, організаціями або громадянами в разі, якщо стан таких пошкоджених зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян, а також майну громадян та/або юридичних осіб.
Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що саме потерпілий має довести належними та допустимими доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
За приписами частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади – також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Пунктом 5 частини 2 статті 10 Закону № 2807-IV передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.
Відповідно до частин 1, 3 статті 18 Закону № 2807-IV органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів. Балансоутримувача, що здійснюватиме утримання і ремонт об`єкта благоустрою, який перебуває у приватній власності, визначає власник такого об`єкта благоустрою. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування за поданням підприємства чи балансоутримувача щорічно затверджує заходи з утримання та ремонту об`єкта благоустрою державної або комунальної власності на наступний рік та передбачає кошти на виконання цих заходів. Орган державної влади та орган місцевого самоврядування, підприємство та балансоутримувач несуть відповідальність за виконання затверджених заходів у повному обсязі.
Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105 (далі – Правила), передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою.
Відповідно до пункту 5.5 Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.
Отже, відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності є балансоутримувачі зелених насаджень, уповноважені органами місцевого самоврядування підприємства, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень.
Підпунктом 7 пункту «а» частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Відповідно до додатку 1 до Правил благоустрою межі утримання прилеглих території, підприємств, установ організацій: прилегла територія (двори, тротуари, покриття проїзної частини проїздів, прибудинкова територія житлового фонду ЖК, ЖБК, ОСББ – суб`єктом господарювання, на яких покладається утримання прилеглої території є Житловий кооператив, житлово-будівельний кооператив, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Межі утримання прилеглої території підприємства, установи, організації (не менше) – 50 м від огорожі, споруди або межі території та до проїжджої частини вулиці.
Згідно пункту 2.9.9. Правил благоустрою, відповідальність за утримання та належний догляд за зеленими насадженнями покладається на власників (орендарів) або балансоутримувачів земельних ділянок.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, помилково поклав на виконавчий комітет Чернівецької міської ради обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди.
Дерево, яке впало на автомобіль розташовано на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста.
В матеріалах справи відсутні дані, проте, що дане дерево відповідно до вимог частини 5 статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебуває на балансовому обліку виконавчого комітету Чернівецької міської ради чи будь-якої організації.
В звязку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що виконавчий комітет Чернівецької міської ради є неналежним відповідачем у цій справі.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункти 40, 41).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 755/10537/21 вказано, що: «належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач – особа, якій належить право вимоги; належний відповідач – особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
В свою чергу, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві (див. постанову Верховного Суду 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18).
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору – ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 1, 2 статті 264 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 пред`явленої до виконавчого комітету Чернівецької міської ради внаслідок її пред`явлення до неналежного відповідача.
У постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі 
№ 761/30025/16-ц, від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.
При цьому суд не надає оцінку обґрунтованості позовних вимог по суті спору, оскільки питання про їх обґрунтованість у такому випадку мало б вирішуватися судом під час вирішення справи по суті за належного складу учасників справи, питання про права та обов`язки яких підлягає вирішенню за результатами розгляду позовних вимог.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 659/954/18.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що належним відповідачем у справі може бути балансоутримувач дерева, внаслідок падіння якого позивачу завдано майнової шкоди, а за його відсутності – Чернівецька міська рада як власник земельної ділянки.
Також колегія суддів вважає помилковим посилання позивача на необхідність врахування судом висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року в справі № 2-1474 та від 04 вересня 2019 року у справі № 200/22129/16-ц.
Так, у постанові від 04 квітня 2018 року в справі № 2-1474 Верховний Суд дійшов висновку, що «…звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 заявляв вимоги про відшкодування майнової шкоди до Управління житлово-комунального господарства Кіровської районної ради м. Дніпропетровська. В подальшому суд першої інстанції залучив до участі у справі як відповідачів: Дніпропетровську міську раду, КП «Місьзеленбуд», КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради.
З матеріалів справи убачається, що позивач підтримував позовні вимоги лише до Дніпровської міської ради, клопотання щодо залучення виконавчого органу Дніпровської міської ради, що здійснює організацію благоустрою населених пунктів, а також контроль за станом благоустрою та озеленення не заявляв.
Таким чином, покладаючи цивільно-правову відповідальність за заподіяну позивачу шкоду на Дніпровську міську раду, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшли помилкового висновку, що внаслідок бездіяльності саме міської ради щодо не призначення балансоутримувачів об`єктів благоустрою та нездійснення самоврядного контролю за дотриманням законодавства у сфері благоустрою території, позивачеві було заподіяно майнову шкоду.»
В свою чергу, у постанові від 04 вересня 2019 року у справі 
№ 200/22129/16-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що «…до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння гілки з дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан зелених насаджень у дворі біля будинку АДРЕСА_1.
Місцевий суд установив, що відповідач КП «Міськзеленбуд» Дніпровської міської ради було створено на підставі рішення Дніпровської міської ради №45/22 від 08 грудня 2004 року, при створенні якого на його баланс жодних зелених насаджень не передавалось.
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 30 листопада 2011 року №53/17 «Про внесення змін до рішення міської ради від 02 березня 2011 року №16/9 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради» КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_1 , проте не об`єктів благоустрою зеленого господарства, що розташовані на прибудинковій території вказаного будинку.
Покладаючи на Дніпровську міську раду обов`язок по відшкодуванню заподіяної позивачу майнової шкоди, місцевий суд врахував, що дерево, з якого впала гілка на належний позивачу автомобіль, було розташовано на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста та виходив із відсутності даних, що дане дерево відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування.».
Тобто, у вказаних постановах Верховного Суду містяться різні підходи до визначення особи, на яку покладається обов`язок по відшкодуванню заподіяної позивачу майнової шкоди: виконавчий комітет відповідного органу місцевого самоврядування як орган, що здійснює організацію благоустрою населених пунктів, а також контроль за станом благоустрою та озеленення (справа № 2-1474); балансоутримувач зелених насаджень, а за його відсутності безпосередньо орган місцевого самоврядування як власник земельної ділянки (справа № 200/22129/16-ц).
За вищевикладеного, колегія суддів звертається до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, відповідно до якого суди при вирішенні спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду.
Правова позиція Верховного Суду, наведена у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 200/22129/16-ц, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах підтримана та застосована Верховним Судом у постанові від 25 січня 2023 року в справі № 522/2891/20 за аналогічних обставин справи.
З урахуванням характеру спірних правовідносин та встановлених у цій справі обставин щодо: 1) розташування дерева, внаслідок падіння якого було завдано майнової шкоди позивачу, на земельній ділянці комунальної власності; 2) відсутності даних, що дане дерево відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, колегія суддів приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 200/22129/16-ц, від 25 січня 2023 року у справі № 522/2891/20.
Щодо оскарження додаткового рішення від 07 жовтня 2024 року 
За змістом статті 270 ЦПК України додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати.
Отже, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду апеляційної скарги є самостійною підставою для скасування й додаткових судових рішень.
Оскільки апеляційний суд в мотивувальній частині цієї постанови прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , додаткове рішення від 07 жовтня 2024 року також підлягає скасуванню.
Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21, постановах Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 918/450/20, від 21 червня 2022 року у справі № 357/14242/19.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради про відшкодування майнової шкоди відмовити.
Також підлягає скасуванню додаткове рішення суд першої інстанції від 07 жовтня 2024 року.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
З платіжної інструкції № 1226 від 21 жовтня 2024 року вбачається, що виконавчий комітет Чернівецької міської ради за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 1 610 гривень 40 копійок.
З урахуванням висновку суду про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Чернівецької міської ради підлягає стягненню 1 610 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу виконавчого комітету Чернівецької міської ради задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради про відшкодування майнової шкоди відмовити.
Додаткове рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 жовтня 2024 року скасувати.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Чернівецької міської ради 1 610 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27 листопада 2024 року.

Головуючий                                Олександр ОДИНАК
Судді        :                                        Наталія ПОЛОВІНКІНА
Наталія ВИСОЧАНСЬКА