ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 760/20083/23 
провадження № 51-1866км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
захисника            
(у режимі відеоконференції)            ОСОБА_5 ,
прокурора                                            ОСОБА_6   
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на  вирок Київського апеляційного судувід 2 квітня 2024 року стосовно 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований та проживає у цьому АДРЕСА_1 ), 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень 
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Суд визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні у м. Києві за викладених у вироку обставин крадіжки повторно, в умовах воєнного стану та поєднаної з  проникненням у сховище.
Як установив суд, 4 серпня 2023 року близько 01:00 біля будинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_7 проникнув усалон автомобіля «Daewoo Nexia» (номер державної реєстрації НОМЕР_1 ) і звідти викрав належне ОСОБА_8 майно на суму 56 385 грн. 
Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за  процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Київський апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, 2 квітня 2024 року скасував вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням й ухвалив новий вирок, яким призначив йому за ч. 4 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, за її змістом, захисник ОСОБА_5 просить на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК змінити вирок апеляційного суду і застосувати до засудженого ст. 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що згаданий суд не вмотивував неможливості виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, залишив поза увагою його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільну видачу викраденого майна, відсутність претензій потерпілого, а також інші дані про особу засудженого, котрий працевлаштований, має хвору матір, втратив батька та брата. На переконання сторони захисту, все це в поєднанні з незадовільним станом здоров`я ОСОБА_7 доводить несправедливість обраного йому заходу примусу, що належить відбувати реально, і слугує для звільнення від відбування покарання з випробуванням. Крім того, не порушуючи питання про перекваліфікацію вчиненого, захисник ставить під сумнів правильність юридичної оцінки за ч. 4 ст. 185 КК через відсутність у м. Києві активних бойових дій. 
Учасників кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не  надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги.
У поданій скарзі не заперечується факт викрадення ОСОБА_7 із салону автомобіля «Daewoo Nexia» належного потерпілому ОСОБА_8 майна на суму 56 385 грн. 
Доводи сторони захисту про сумнівність кваліфікації діяння засудженого за ч. 4 ст. 185 КК у зв`язку з відсутністю в м. Києві активних бойових дій не можна визнати прийнятними.
У згаданій нормі матеріального права кримінальна відповідальність передбачена за крадіжку в умовах воєнного стану на території, на якій він введений. На момент вчинення засудженим злочину (4 серпня 2023 року) воєнний стан діяв на всій території України, у тому числі м. Києві. Отже, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення суд правильно кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК.
Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року (справа № 722/594/22).
Не можна також погодитися з доводами захисника про несправедливість через суворість призначеного апеляційним судом ОСОБА_7 покарання. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та  попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й  принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За змістом ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за  наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Таким чином справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з  даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами, класифікацією злочинів (ст. 12 КК), а й з обставинами кримінального провадження, суспільною небезпечністю конкретних діянь, метою попередження вчинення засудженим та  іншими особами нових кримінальних правопорушень.
Обираючи ОСОБА_7 захід примусу й вирішуючи питання про порядок його відбування, апеляційний суд дотримався наведених законодавчих положень.
Як убачається з матеріалів справи, усупереч твердженням скаржника, указаний суд урахував щире каяття ОСОБА_7 та активне сприяння розкриттю злочину, і ці обставини визнав пом`якшуючими покарання. 
Разом із цим, ретельно перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції зважив на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що належить до категорії тяжких; особу ОСОБА_7 , який неодноразово судимий, у тому числі, за злочини проти власності, притягався до адміністративної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, не займався суспільно корисною працею. Водночас було взято до уваги наявність обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочину.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано виснував про відсутність пом`якшуючої обставини - добровільного відшкодування завданого збитку, адже викрадене майно, було повернуто потерпілому працівниками поліції, котрі його вилучили  під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 .
Що стосується посилань захисника на  незадовільний стан здоров`я засудженого та його матері, втрату ним батька й брата, відсутність претензій потерпілого, то ці обставини самі собою не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства і не зумовлюють застосування до нього інституту умовного звільнення. У контексті окресленого необхідно також зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 84 КК у випадку тяжкої хвороби засуджена особа може бути звільнена від покарання або його відбування в порядку статей 537, 539 КПК на стадії виконання вироку.
Урахувавши встановлені факти,  дані про особу засудженого та мету покарання - запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, апеляційний суд умотивовано вирішив, що в цій справі ст. 75 КК було застосовано неправильно. А тому в цій частині скасував вирок місцевого суду й ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК.
Обраний захід примусу відповідає визначеній у ст. 50 КК меті та узгоджується з  принципами справедливості, співмірності й індивідуалізації. Підстав уважати таке обмеження прав і свобод надмірним та явно несправедливим колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене підстав для пом`якшення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.  
Істотних порушень норм права, які би слугували підставою для зміни вироку апеляційного суду, під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено. 
Тому подану захисником ОСОБА_5 касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Київського апеляційного суду від 2 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                      ОСОБА_3