ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 461/5877/22
провадження № 61-10304св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Галицького районного суду                        м. Львова від 23 лютого 2023 року в складі судді Стрельбицького В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії кредитної спілки «Либідь» про відшкодування майнової та моральної шкоди та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У листопаді 2022 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, в якому просив: стягнути з Кредитної спілки «Либідь» (далі - КС «Либідь») пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами від 11 січня 2008 року                        № 156/08, від 12 березня 2008 року № 28/2008ЛФ та від 18 червня 2008 року                   № 71/2008ЛФ про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок за період з 01 жовтня до 31 грудня 2021 року в розмірі 150 746,32 грн та                            977 721,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що Галицький районний суд м. Львова рішенням від 02 квітня 2012 року в справі № 2-851/11 встановив порушення відповідачами умов договорів: від 11 січня 2008 року № 156/08, від 12 березня 2008 року                        № 28/2008ЛФ та від 18 червня 2008 року № 71/2008ЛФ про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок та стягнув з КС «Либідь» на його користь 12 815,75 грн боргу за депозитними вкладами; 6 193,85 грн відсотків на суму вкладів депозитів; 2 257,13 грн відшкодування збитків у зв`язку з інфляцією; 2 686,80 грн - пені; а всього - 23 953,53 грн. 13 квітня 2012 року рішення суду набрало законної сили, 17 квітня 2012 року було видано виконавчий лист № 2/1304/149/2012, який позивач скерував на виконання до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві (далі - Голосіївський ВДВС). У Голосіївському ВДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за вищевказаним виконавчим листом та тривають виконавчі дії, але боржник ухиляється від виконання рішення суду. 
 
Вказував, що умовами договорів про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення депозиту та нарахованих на нього процентів, спілка виплачує члену кредитної спілки пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день такого прострочення. Порушенням                                  КС «Либідь» грошових зобов`язань за депозитними договорами йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в фізичному болі внаслідок погіршення стану здоров`я та душевних стражданнях через неможливість користуватися та вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
23 лютого 2023 року заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова в задоволенні позову відмовлено.
04 липня 2023 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2023 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що чинність укладеного договору припиняється зі спливом встановленого строку його дії та виконанням сторонами зобов`язань. За договором банківського строкового вкладу, банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за ним зі спливом строку, визначеного в договорі банківського вкладу. Строк дії договору про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок від 11 січня 2008 року № 156/08 завершився 11 липня                  2009 року, договору від 12 березня 2008 року № 28/2008 - 12 вересня 2009 року, а договору   від 18 червня 2008 року № 71/2008 - 18 грудня 2009 року. Тобто, між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.Після ухвалення рішення Галицьким районним судом м. Львова                             від 02 квітня 2012 року в справі № 2/1304/149/2012, яким стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 кошти за договорами вкладу, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих (договірних) правовідносин. Позивач не надав належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
15 липня 2024 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого                          2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, в якій просить їх скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, адже ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.  
Він у позові заявив про стягнення пені за несвоєчасне виконання кредитною спілкою  грошових зобов`язань за договорами депозитного вкладу, а не про стягнення пені за несвоєчасне виконання рішення суду, як вказують суди в цій справі. Суди необґрунтовано відхилили клопотання про дослідження доказів, адже не розглянули належним чином позовну вимогу про стягнення пені, а також встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки позовна заява не містить посилань на те, що пеня підлягає стягненню за несвоєчасне виконання рішення суду. 
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про витребування у відповідача підтвердження виконання грошового зобов`язання за договорами. 
Суди послалися на те, що депозитні договори розірвано, тому договірні зобов`язання припинилися, однак він не подавав заяв про дострокове розірвання договорів. У судовому порядку договори вкладу також не розірвано. 
Суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц, про те, що набрання законної сили рішенням про присудження коштів не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання з якого присуджений боржник. 
Пунктом 2.7 укладених договорів передбачено, що кредитна спілка сплачує на користь вкладника пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України поза межами строку депозитного договору в разі несвоєчасного повернення депозиту. Суди не дослідили пункт 2.7 договірних положень, не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється в день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, про те, що неустойка нараховується за увесь період прострочення виконання зобов`язання. 
Моральна шкода за порушення цивільно-правового договору може бути компенсована навіть у випадках, коли це не передбачено договором. Суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц та Верховного Суду в постанові                               від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 щодо підстав відшкодування моральної шкоди.Невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення вкладів завдає йому моральної шкоди. 
Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду                  від 15 січня 2024 року в справі № 722/594/22, про те, що суд повинен лише застосовувати норми закону, але не може підміняти законодавчий орган влади та своїми рішеннями відступати від норм закону, змінювати їх зміст, тим самим спотворювати закріплену в них законодавчу мету. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між Львівською філією КС «Либідь» та ОСОБА_1 укладено договори про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок, а саме: від 11 січня                   2008 року № 156/08, від 12 березня 2008 року № 28/2008ЛФ та від 18 червня 2008 року № 71/2008ЛФ.
 
Галицький районний суд м. Львова рішенням від 02 квітня 2012 року в справі № 2-851/11 позов ОСОБА_1 до КС «Либідь» про стягнення суми депозитних вкладів задовольнив частково. Вирішив стягнути на його користь 12 815,75 грн заборгованості за депозитними вкладами, 6 193,85 грн нарахованих відсотків, 2 257,13 грн відшкодування збитків у зв`язку з інфляцією, 2 686,80 грн пені, а всього 23 953,53 грн.
 
Рішення суду набрало законної сили 13 квітня 2012 року.
 
17 квітня 2012 року на виконання вищезазначеного рішення суду видано виконавчий лист та Голосіївським ВДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. Однак, судове рішення боржник не виконав.
 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.  
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо участі філії в цивільному процесі
 
У цій справі позивач, звертаючись до суду з позовом, співвідповідачем у справі, зокрема, визначив Львівську філію КС «Либідь». Однак співвідповідачем у справі є і КС «Либідь». 
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
 
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).
 
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша, третя статті 95 ЦК України).
 
Філії та представництва, а також відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, у яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору.
 
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року в справі № 760/32455/19.
 
Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Львівська філія КС «Либідь» є відокремленим підрозділом КС «Либідь», здійснює свою діяльність від імені та в інтересах КС «Либідь».
 
Отже, Львівська філія КС «Либідь» є відокремленим підрозділом, який не є юридичною особою, не наділений цивільною-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною в цивільному процесі, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження в справі в частині вимог до філії.
 
Подібний висновок щодо застосування норм права наведено в постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року в справі № 295/6062/22 та                                 від 23 жовтня 2024 року в справі № 461/5375/23 (провадження № 61-8883св24).
 
Щодо стягнення пені
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги про стягнення пені тим, що кредитна спілка не виконала зобов`язань щодо своєчасного повернення депозиту та нарахованих на нього процентів, передбачених укладеними між сторонами договорами. Підставою для нарахування пені вказав положення пункту 2.7 кожного з трьох укладених договорів.
 
Згідно з цим пунктом у разі порушення строків повернення депозитних коштів та нарахованих процентів, кредитна спілка повинна сплатити пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, яка нараховується на прострочену суму за кожен день прострочення.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили                   25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
 
У цій справі строк дії договору про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок від 11 січня 2008 року № 156/08 завершився 11 липня 2009 року, договору від 12 березня 2008 року № 28/2008 - 12 вересня 2009 року, а договору   від 18 червня 2008 року № 71/2008 - 18 грудня 2009 року.
Тобто між сторонами припинилися договірні правовідносини з банківського вкладу.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що після ухвалення рішення Галицьким районним судом м. Львова від 02 квітня 2012 року в справі № 2-851/11 між сторонами не існує споживчих (договірних) правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються положення статті 625 ЦК України.
Отже, з моменту розірвання (припинення) договорів про внесення депозитного вкладу пеня не нараховується, як і припиняється нарахування передбачених договором процентів.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Судувід 05 червня 2024 року в справі № 757/36706/20(провадження № 61-3568св23) від 23 жовтня 2024 року в справі № 461/5375/23 (провадження № 61-8883св24).
 
Доводи касаційної скарги про те, що пунктом 2.7 укладених договорів передбачено, що кредитна спілка сплачує на користь вкладника пеню в розмірі облікової ставки Національного Банку України поза межами строку депозитного договору в разі несвоєчасного повернення депозиту, є самовільним трактуванням змісту договірних положень. 
 
Верховний Суд погоджується із висновком судів про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення пені.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20), від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), про те, що набрання законної сили рішенням про присудження коштів не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання з якого присуджений боржник. 
 
Однак предметом позову в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), яку Велика Палата Верховного Суду розглянула 26 січня 2021 року, було визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним, що свідчить про відмінність правовідносин у справі                                  № 522/1528/15-ц та справи, що переглядається. 
 
У справі № 761/16124/15-ц (провадження №14-184цс20) Велика Палата Верховного Суду постановою  від 25 січня 2022 року відмовила в стягненні пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з тих підстав, що в період запровадження в банку тимчасової адміністрації та початку процедури його ліквідації не допускається стягнення коштів з банку, зокрема на підставі рішення суду.
 
Тобто правовідносини в справі № 761/16124/15-ц стосуються відмінного від цієї справи характеру пені та порядку її стягнення, що виключає подібність правовідносин зі справою, що переглядається. 
 
Заявник також посилається на те, що суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 січня 2022 року в справі                                       № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється в день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів; у постанові Великої Палати Верховного Суду                   від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), про те, що неустойка нараховується за увесь період прострочення виконання зобов`язання. 
 
Наведені доводи касаційної скарги є безпідставними, адже справи                                       № 910/17048/17 та № 310/11534/13-ц стосуються стягнення заборгованості за кредитними договорами, а не депозитними вкладами, та не вирішують спір про стягнення пені за договором  банківського вкладу. 
 
Щодо відшкодування моральної шкоди
 
У цій частині доводів касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору може бути компенсована навіть у випадках, коли це не передбачено договором. Суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) та Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в адміністративній справі № 464/3789/17 щодо підстав відшкодування моральної шкоди. Невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення вкладів завдає йому моральної шкоди. 
 
У постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 Верховний Суд переглядав справу за позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, де заявлена моральна шкода пов`язана  із діями відповідача щодо складення акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Тобто в цій справі правовідносини відмінні від цієї справи, тому висновок Верховного Суду в справі № 464/3789/17 є нерелевантним.  
 
Щодо суті вирішення спору про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити таке. 
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц сформулювала висновок про те, що, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема в справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, зазначивши, що позивач не надав належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди.
 
Однак суди першої та апеляційної інстанцій не звернули належної уваги на те, що судовим рішенням від 02 квітня 2012 року в справі № 2-851/11, яке набрало законної сили, було встановлено, що КС «Либідь» не виконала свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів за договорами депозитного вкладу. Тобто, починаючи з 2012 року КС «Либідь» ухиляється від виконання судового рішення, що свідчить про тривале порушення права позивача на отримання належних йому грошових коштів.
 
Неповернення депозитних коштів триває з 2012 року, це створило для позивача значні моральні та психологічні страждання, пов`язані з відчуттям несправедливості, порушенням його фінансових інтересів і прав. 
 
Проте ОСОБА_1 використав додаткові засоби відновлення порушених прав та в липні 2023 року звернувся до КС «Либідь» із новим позовом про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди за порушення відповідачами умов договорів: від 11 січня 2008 року № 156/08, від 12 березня 2008 року № 28/2008ЛФ та                      від 18 червня 2008 року № 71/2008ЛФ про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок. У справі № 461/5375/23 ОСОБА_1 зазначав, що за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за вищевказаними договорами за період з 01 липня 2022 року до 30 вересня 2022 року включно стягненню підлягає пеня в розмірі 436 300,80 грн та що у зв`язку з порушенням КС «Либідь» грошових зобов`язань за депозитними договорами йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в фізичному болі внаслідок погіршення стану здоров`я та душевних стражданнях через неможливість користуватися та вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, яку оцінює в розмірі                   977 531,00 грн.
 
Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 461/5375/23 (провадження № 61-8883св24) стягнуто з КС«Либідь» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
ОСОБА_1 реалізував у провадженні № 461/5375/23 право на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне повернення вкладів за договорами від 11 січня 2008 року № 156/08, від 12 березня 2008 року № 28/2008ЛФ та від 18 червня 2008 року № 71/2008ЛФ.
 
Чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав (висновки в постановах Верховного Суду від 05 березня 2024 року в справі № 686/23937/23, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22, від 18 серпня 2023 року в справі № 686/10621/22, від 13 липня 2023 року в справі № 686/13391/22,                           від 22 листопада 2022 року в справі  № 686/28957/21-ц, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21). 
 
У відшкодуванні моральної шкоди в цій справі позивачу необхідно відмовити саме з наведених вище підстав, тому мотивувальна частина оскаржуваних судових рішень підлягає зміні щодо підстав відмови у позові про відшкодування моральної шкоди. 
 
Щодо інших доводів касаційної скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, адже ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.  
Верховний Суд висновує, що наведені доводи не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень, з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, це може бути підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд за обставин, якщо такий розгляд справи унеможливив встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, однак у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін. Позивач ОСОБА_1 був присутнім у судовому засіданні та не був позбавлений можливості надавати докази на підствердження своїх вимог. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає, яким чином розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження унеможливив встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, апеляційний суд справу розглядав у загальному порядку й ОСОБА_1 також був присутнім у судовому засіданні. 
Щодо посилань  ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування у відповідача підтвердження виконання грошового зобов`язання за договорами, такі доводи є необґрунтованими, адже кредитна спілка не заперечувала проти позову обставинами належного виконання нею зобов`язань за депозитними договорами, і в позові про стягнення пені відмовлено не з цих підстав. 
Заявник посилається також на те, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про дослідження доказів, адже не розглянули належним чином позовну вимогу про стягнення пені, а також встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки позовна заява не містить посилань на те, що пеня підлягає стягненню за несвоєчасне виконання рішення суду. 
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (висновки Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2024 року в справі                                          № 916/1930/20(916/3453/23)). 
Саме лише посилання заявника на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, без належного обґрунтування, не можуть ставити під сумнів судове рішення, прийняте відповідно до вимог процесуального закону. 
ОСОБА_1 не довів наявність порушень, встановлених законом, щодо порядку одержання доказів, що мають наслідки визнання їх недопустимими. Відповідно, не довів того, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Доводи заявника про те, що суди не розглянули належним чином позовну вимогу про стягнення пені,фактично зводяться до необхідності перекваліфікації спірних правовдіносин та ухвалення рішення на користь позивача, що не свідчить про необґрунтоване відхилення судами клопотання про дослідження доказів, чи вирішення справи на підставі недопустимих доказів.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає також, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 січня 2024 року в справі № 722/594/22, про те, що суд повинен лише застосовувати норми закону, але не може підміняти законодавчий орган влади та своїми рішеннями відступати від норм закону, змінювати їх зміст, тим самим спотворювати закріплену в них законодавчу мету. 
Для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
Пославшись на висновки в постанові Верховного Суду від 15 січня 2024 року в справі № 722/594/22, ОСОБА_1 не вказав, яку саме норму права суди в цій справі застосували неправильно. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Згідно із частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду висновує, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до Львівської філії КС «Либідь» скасуванню, провадження в справі в цій частині закриттю;в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди підлягає зміні мотивувальна частина судових рішень, в іншій частині (щодо відмови в стягненні пені) оскаржувані судові рішення залишаються без змін.
 
Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, статтями 409, 410, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської філії кредитної спілки «Либідь» скасувати.
 
Провадження в справі № 461/5877/22 в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Львівської філії кредитної спілки «Либідь» про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди закрити.
 
Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди змінити,  викласти мотивувальну частину судових рішень у цій частині в редакції цієї постанови. 
 
В іншій частині заочне рішення Галицького районного суду м. Львова                                    від 23 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду                              від 04 липня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач  	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко   	
 	В. В. Сердюк  	
 	І. М. Фаловська