ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
25 вересня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 372/4359/15 
провадження № 61-16098св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Пророка В. В., Сердюка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , 
треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченко Володимир Іванович, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Заведій Владислав Ігорович, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року у складі судді Кравченка М. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Мережко М. В., Нежури В. А., Кулікової С. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченко Володимир Іванович, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченко В. І., про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивував тим, що 07 травня 2010 року між ним та ОСОБА_2 , який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_6 , укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., за умовами якого позикодавець передав, а він прийняв грошові кошти у розмірі 397 000,00 грн, що на той час було еквівалентно                50 000,00 доларів США, та зобов`язався повернути позику до 07 травня 2011 року. 
 
Перед укладанням договору позики ОСОБА_2 висунув додаткову вимогу, згідно з якою для забезпечення виконання зобов`язань з виплати боргу він мав укласти договір дарування земельної ділянки, загальною площею 1,0000 га, що розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення якої - для ведення садівництва. 
 
У зв`язку з терміновою необхідністю отримати грошові кошти він погодився на таку вимогу відповідача та 07 травня 2010 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. посвідчила договір дарування з метою забезпечення повернення боргу за договором позики, за умовами якого позивач подарував, а ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_2 прийняв у дар спірну земельну ділянку. 
 
Також сторони домовилися про те, що відповідачі не будуть проводити державну реєстрацію відповідного договору дарування земельної ділянки та переоформляти право власності, оскільки цей правочин укладається як захід забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, а тому після сплати позивачем суми позики договір дарування буде розірвано за угодою сторін на підставі статей 651, 654 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Однак, незважаючи на вказані домовленості, 19 травня 2013 року ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 , уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. 
 
Вважає, що під час укладання договору дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 умисно ввели його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, та дійсних намірів відповідачів продати у подальшому спірну земельну ділянку, ринкова вартість якої значно перевищує суму позики. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд: 
 
- визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування спірної земельної ділянки, укладений 07 травня 2010 року між ним та  ОСОБА_6 ; 
 
- витребувати земельну ділянку площею 1,0000 га,кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, з чужого незаконного володіння  ОСОБА_4 ; 
 
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку; 
 
- зареєструвати за ним право власності на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045. 
 
Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 12 січня 2016 року залучив ОСОБА_8 до участі у справі як співвідповідача, враховуючи, що на підставі договору дарування від 17 травня 2015 року остання стала новим власником спірної земельної ділянки. 
 
У березні 2016 року  ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позову у спосіб пред`явлення деяких із позовних вимог іншому відповідачу (новому власнику земельної ділянки зкадастровим номером 3223151000:04:030:0045) в межах спірних правовідносин, у якій просив: 
 
- визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування спірної земельної ділянки, укладений 07 травня 2010 року між ним та ОСОБА_6 ; 
 
- витребувати земельну ділянку площею 1,0000 га,кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, з чужого незаконного володіння  ОСОБА_8 ; 
 
- скасувати державну реєстрацію права власності  ОСОБА_8 на вказану земельну ділянку; 
 
- зареєструвати за ним право власності на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045. 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Суди переглядали справу неодноразово. 
 
Обухівський районний суд Київської області рішенням від 17 червня 2016 рокупозов  ОСОБА_1 задовольнив частково. 
 
Визнав недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, укладений 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., зареєстрований у реєстрі за № 4590. 
 
Витребував з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області. 
 
Скасував державну реєстрацію ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського Київської області. 
 
В іншій частині позовних вимог відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на момент укладання договору дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, яка розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, оскільки фактично він мав намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його на забезпечення повернення отриманої позики, тоді як    ОСОБА_6  не мав наміру отримати таке майно у власність, а мав намір забезпечити за рахунок майна свої вимоги щодо повернення позики. 
 
Отже, відповідач ввів позивача в оману і не повідомив, що не мав наміру розривати договір дарування після сплати позивачем позики, а насправді мав намір отримати земельну ділянку у власність і відчужити її на платній основі іншій особі та за рахунок цього збагатитися, а тому оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним. 
 
Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка вибула з власності позивача поза його волею, а тому існують всі правові підстави для її витребування з незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_3 на підставі статей 387, 388 ЦК України із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на вказану ділянку. 
 
Щодо позовної вимоги про реєстрацію за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, суд вважав її передчасною, вказавши, що позивач не надав доказів неможливості такої реєстрації у встановленому законом порядку. 
 
Апеляційний суд Київської області рішенням від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. 
 
Апеляційний суд мотивував рішення тим, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, є недоведеною, необґрунтованою та безпідставною. 
 
Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотив правочину, невиконання своїх обіцянок щодо якихось усних домовленостей між сторонами правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. 
 
Крім того, згідно зі свідоцтвом про смерть від 10 березня 2016 року відповідач ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що суду першої інстанції було достеменно відомо під час розгляду справи. Однак, незважаючи на цю обставину, суд не виконав свого обов`язку щодо зупинення провадження у справі, не залучив до участі у справі правонаступників померлого відповідача і ухвалив рішення до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини можливими спадкоємцями ОСОБА_6 . 
 
Отже, суд першої інстанції фактично розглянув справу за відсутності осіб, які у встановленому законом порядку мали право на захист інтересів померлого відповідача в межах заявлених до нього позовних вимог. 
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_9 , задовольнив частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Суд касаційної інстанції мотивував ухвалу тим, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
 
Крім того, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатне передання майна у власність обдаровуваного й передання його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203, статті 229 ЦК України. 
 
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. 
 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що, укладаючи оспорений договір дарування, він був впевнений, що після повернення позики цей договір буде розірвано. Тобто сторони фактично вирішили укласти договір застави, але оформити його у вигляді договору дарування з певними умовами: нездійснення реєстрації переходу права власності на земельну ділянку, подальше розірвання договору дарування та повернення ділянки у його власність. Проте відповідач, не повідомивши його, здійснив реєстрацію права власності та відчужив земельну ділянку, отже, порушив досягнуті під час укладення договору домовленості. 
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, установлено, що з метою часткового забезпечення договору позики ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 1,0000 га, вартістю 17 771,57 грн, що розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, підписавши договір дарування земельної ділянки від 07 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. 
 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
 
Однак усупереч наведеним нормам права суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не з`ясував правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_6 , договору, чи міг вважатися цей правочин договором дарування; не з`ясував, чи мав намір позивач безоплатно передавати майно у власність відповідача чи лише у володіння на час користування позикою, тобто, чи мав позивач намір укладати договір дарування; чи відповідачі, зазначивши у договорі дарування вартість дару - земельної ділянки, яка є значно меншою її ринкової вартості, не ввели позивача в оману щодо вартості земельної ділянки, та передчасно відмовив у задоволенні позовних вимог. 
 
Разом із тим не можна залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки згідно зі свідоцтвом про смерть від 10 березня 2016 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до вирішення справи по суті, проте суд не з`ясував коло спадкоємців померлого відповідача та не залучив їх до участі у справі як його правонаступників. 
 
Під час нового розгляду справи Обухівський районний суд Київської областіухвалою від 30 жовтня 2017 року залучив правонаступників відповідача  ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до участі у справі. 
 
Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 20 липня 2018 року залучив правонаступника відповідача  ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_10 до участі у справі. 
 
Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 18 листопада 2020 року залучив правонаступника відповідача  ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , - ОСОБА_5 до участі у справі. 
 
Обухівський районний суд Київської області рішенням від 06 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 
 
Визнав недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, укладений 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., зареєстрований у реєстрі за № 4590. 
 
Витребував з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045. 
 
Скасував державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського Київської області, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, здійснену 17 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на момент укладання договору дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, яка розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, оскільки фактично він мав намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його на забезпечення повернення отриманої позики, тоді як   ОСОБА_6  не мав наміру отримати таке майно у власність, а мав намір забезпечити за рахунок майна свої вимоги щодо повернення позики. 
 
Таким чином, доводи позову про те, що належна позивачу на праві власності земельна була відчужена усупереч його дійсній волі знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду. 
 
Суд також дійшов висновку, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору дарування, дійсне волевиявлення позивача як дарувальника не було викликано його наміром безоплатно відчужити спірну земельну ділянку іншій стороні договору, а обумовлено іншим правовим змістом волевиявлення, договір вчинено внаслідок обману з боку набувача за договором та його сина - іншого відповідача ОСОБА_2 , під впливом вимоги останнього про оформлення саме такого виду правочину для настання правових наслідків, відмінних від правовідносин дарування, а саме для надання грошової позики. 
 
Твердження сторони відповідачів про те, що договір дарування укладений з метою винагороди за надання безвідсоткового кредиту, суд вважав такими, що                                     не підтверджені будь-якими доказами та спростовуються ринковою вартістю земельної ділянки. 
 
З`ясовуючи правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_6 , договору дарування, суд погодився із доводами позивача про те, що дійсний зміст правовідносин сторін оспорюваного правочину не відповідає правовій природі, притаманній договорам дарування, але вважав недоцільним більш конкретизовано класифікувати цей договір як правочин іншого виду, оскільки у межах цієї справи не заявлялися позовні вимоги про визнання правочину удаваним, а розгляд цивільних справ суд здійснює на засадах диспозитивності цивільного судочинства. 
 
Шляхом допиту позивача та свідків суд з`ясував, що позивач не мав наміру безоплатно передавати майно у власність відповідача, але мав намір передати його лише у володіння на час користування позикою, тобто не мав наміру укладати договір дарування. 
 
Також суд з`ясував, що відповідачі, зазначивши в договорі дарування вартість дару - земельної ділянки, яка є значно меншою її ринкової вартості, ввели позивача в оману щодо вартості земельної ділянки, оскільки за показами свідків і наявними у справі доказами саме за ініціативою відповідачів у договорі визначено занижену вартість спірного майна. 
 
Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважав, що позивач не мав наміру відчужувати належну йому земельну ділянку, дії останнього не відповідали його внутрішній волі, а тому спірне майно, яке вибуло з власності позивача поза його волею, підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 відповідно до           статті 388 ЦК України. 
 
Суд також вважав за можливе захистити порушені права позивача шляхом скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, проте не вбачав підстав для задоволення позову в частині вимоги про здійснення державної реєстрації права власності позивача на це майно. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 19 жовтня 2023 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У листопаді 2023 року ОСОБА_11 , в інтересах якого діє адвокат Заведій В. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 727/11811/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17, від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18, від 28 червня 2022 року у справі № 576/564/21, від 24 листопада 2022 року у справі № 914/1113/21, від 28 грудня        2022 року у справі № 756/5922/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17, від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13. 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_11 мотивував тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, а сторона, яка стверджує про факт введення її в оману, має довести всі три складові, які необхідні для визнання правочину недійсним на підставі статті 230 ЦК України, а саме, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. 
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
 
Обставини, що належать до предмета доказування у цій справі, не могли бути підтверджені показаннями свідків. 
 
Зазначаючи про те, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки фактично є удаваним правочином, суди порушили принцип правової визначеності, адже позивач вже звертався до суду з позовом про визнання цього договору недійсним з підстав його удаваності (стаття 235 ЦК України), у задоволенні якого Апеляційний суд Київської області рішенням від 25 грудня 2013 року у справі № 2-991/13 відмовив. 
 
Крім того, суди безпідставно послалися на преюдиційне значення рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, адже преюдицію утворюють лише ті обставини, які належали до предмета доказування і встановлювалися судом, що відображається у мотивувальній частині судового акта. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. 
 
Суди не врахували наявності ознак суперечливої недобросовісної поведінки у діях  ОСОБА_1 , який неодноразово брав кошти в борг у ОСОБА_6 , забезпечуючи виконання зобов`язання шляхом укладання договорів застави нерухомого майна, а тому під час укладення оспорюваного правочину позивач чітко розумів різницю між договором дарування та заставою. 
 
Крім того, дійшовши висновку про часткову обґрунтованість пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог, суди безпідставно не розглянули заяву сторони відповідачів про сплив позовної давності та не застосували до спірних правовідносин відповідних норм матеріального права. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 21 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Обухівського районного суду Київської області. 
 
25 грудня 2023 року справа № 372/4359/15 надійшла до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 12 липня 2024 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Згідно здержавним актом серії ЯД № 715556, виданим 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 08 квітня 2006 року та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 15 березня 2007 року № 178, ОСОБА_1 належала земельна ділянка площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, яка розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва (том 1, а. с. 37, 38). 
 
07 травня 2010 року між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_2 (позикодавець), укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 397 000,00 грн, що еквівалентно 50 000 дол. США, зі строком виплати боргу до 07 травня 2011 року. Договір позики безпроцентний (том 1, а. с. 9). 
 
07 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_2 , укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, що розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки та визначена сторонами вартість подарованого майна становить 17 771,57 грн (том 1, а. с. 10). 
 
Згідно з висновком про експертну грошову оцінку ринкова вартість земельної ділянки площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, станом на 20 грудня 2010 року становить 1 596 682,00 грн (том 7, а. с. 52). 
 
19 травня 2013 року між   ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності діяв  ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, кадастровий номер 3223151000:04:030:0045, що розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченком В. І. (том 1, а. с. 59). 
 
17 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_6 , зазначену земельну ділянку. Договір дарування нотаріально посвідчила приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. (том 2, а. с. 4, 5). 
 
Суди також з`ясували, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя         від 08 грудня 2011 року у справі № 2-1901/11, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнено борг за договором позики від 07 травня 2010 року у розмірі 397 000,00 грн, установлено, що з метою часткового забезпечення договору позики ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 1,0000 га, вартістю 17 771,57 грн, що розташована у селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, підписавши договір дарування земельної ділянки від 07 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. (том 1, а. с. 41, 42). 
 
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 10 березня 2016 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 173). 
 
Допитаний у суді першої інстанції як свідок  ОСОБА_12 пояснив, що він працював разом із позивачем. У 2009 році вони шукали можливість отримати в борг грошові кошти та познайомилися із ОСОБА_2 , який погодився надати позику під 5 % річних під заставу нерухомого майна. За договором купівлі-продажу він (свідок) передав квартиру батьку ОСОБА_2 - ОСОБА_6 під заставу для забезпечення виконання договору позики. Між ними була домовленість, що позикодавець не буде оформлювати квартиру у бюро технічної інвентаризації. Позивач розповідав йому, що також брав у позику грошові кошти під заставу земельної ділянки, яка розташована в селі Плюти Обухівського району Київської області. Пізніше позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 має намір переоформити на себе земельну ділянку, оскільки йому не сплачувалися відсотки, але позивач сказав, що він сплачує всі відсотки. Свідок ствердив, що у нього така ж сама ситуація, як і в позивача, тільки щодо квартири. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
За змістом касаційної скарги рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку не оскаржуються, тому на підставі положень наведеної частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня           2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16. 
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України). 
 
Із системного аналізу положень статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
 
Крім того, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатне передання майна у власність обдаровуваного й передання його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. 
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 587/2729/17 (провадження № 61-10954св20). 
 
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. 
 
Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення       цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. 
 
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). 
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. 
 
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. 
 
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. 
 
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17 (провадження № 61-15347св19), від 01 лютого      2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня    2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23), на які посилався заявник у касаційній скарзі. 
 
У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, на яку також міститься посилання у касаційній скарзі, зазначено, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступати не можуть. У разі обману наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
 
За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
 
Керуючись положеннями зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. 
 
Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. 
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. 
 
Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Витребування майна від добросовісного набувача в такому випадку залежить від наявності волі на передання цього майна у його первісного власника - відчужувача за першим договором (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18)). 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. 
 
Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. 
 
У постанові від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок про те, що «правовий режим незаконно відчуженого майна врегульовано статтею 330 ЦК України, за якою суб`єктом відносин є добросовісний набувач, який набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в    нього. […]Порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача визначено статтею 388 ЦК України, відповідно до якої власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише в разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. Власник має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно. Водночас у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. […]Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, унормованого положеннями законодавства, яке визначає підстави та правові наслідки недійсності правочину. Норми щодо реституції не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину». 
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що під час укладання спірного правочину між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору дарування, дійсне волевиявлення позивача як дарувальника не було викликано його наміром безоплатно відчужити земельну ділянку іншій стороні договору, а обумовлено іншим правовим змістом волевиявлення, договір вчинено внаслідок обману з боку набувача за договором та його сина - іншого відповідача ОСОБА_2 , під впливом вимоги останнього про оформлення саме такого виду правочину для настання правових наслідків, відмінних від правовідносин дарування, а саме для надання грошової позики. 
 
За вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки та застосування статті 388 ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого в означеній частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не визначили обов`язкових умов для кваліфікації недійсності договору дарування за статтею 230 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки суди встановили наявність усіх складових, які необхідні для визнання оспорюваного правочину недійсним з таких підстав, а саме: наявність умислу в діях відповідача; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману; наявність обману. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Відповідно до статті 417 ЦК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи. 
 
Вказана норма зобов`язує суди нижчих інстанцій враховувати висновки Верховного Суду під час нового розгляду справи та відповідно мотивувати рішення з урахуванням позиції касаційної інстанції. 
 
Під час нового розгляду цієї справи суди виконали вказівки суду касаційної інстанції та з урахуванням встановлених обставин дійшли правильних висновків, що у цьому конкретному випадку ОСОБА_1 довів наявність умислу в діях обдаровуваного, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману. Отже, не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 230 ЦК України. 
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо пропуску позовної давності, оскільки відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.  ОСОБА_2 як відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу, хоча мав таку можливість, враховуючи, що справа перебувала у провадженні суду першої інстанції понад 7 років. 
 
У свою чергу, доводи заявника про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, від 29 жовтня    2020 року у справі № 727/11811/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17, від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18, від 28 червня 2022 року у справі № 576/564/21, від 24 листопада 2022 року у справі № 914/1113/21, від 28 грудня        2022 року у справі № 756/5922/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17, від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав. 
 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. 
 
Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі. 
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.         З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)). 
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19). 
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у вказаних справах, не суперечать висновкам, зробленим судами під час розгляду цієї справи. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, під час вирішення позову в частині витребування земельних ділянок було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в означеній частині, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Разом із цим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке. 
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій вважали, що повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом визнання договору дарування недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на особу, що незаконно набула це право. У зв`язку із цим суди дійшли висновку про задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку. 
 
Однак відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). 
 
Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). 
 
Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. 
 
Проте колегія суддів вважає, що задоволення судами попередніх інстанцій позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача не призвело до неправильного вирішення спору по суті, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Заведій Владислав Ігорович,залишити без задоволення. 
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченко Володимир Іванович, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власностіта витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| В. В. Пророк
| В. В. Сердюк
| О. М. Ситнік