ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8426/24 Справа № 212/1270/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/1270/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року, яке ухвалено  суддею  Зіміним М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 червня 2024 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Позовна заява обґрунтована тим, що   ОСОБА_1 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 . 
У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не проживають у квартирі з 2019 року. 
Вказує, що відповідачам ніхто перешкод у користуванні житлом не чинить, останні добровільно залишили спірну квартиру без поважних причин. 
На підставі викладеного, позивач просив суд визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  судовий збір в сумі 968,96 грн. 
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано факт непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понад шість місяців в спірній квартирі. Будь які докази на спростування факту непроживання з 2014 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спірній квартирі, в матеріалах справи відсутні. Жоден із свідків зі сторони відповідачок не підтвердив проживання, а отже не спростував непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі з 2014 року. Навіть, якщо припустити, що ОСОБА_4 непроживає у спірній квартирі з лютого 2022 року, чого ОСОБА_4 не оскаржує і визнає, то з лютого 2022 року по момент подання позову (лютий 2024 року) пройшло два роки, тобто 24 місяці з необхідних 6 місяців для визнання її такою, що втратила право користування квартирою.
Суд першоі інстанції в своєму рішенні прийшов до висновку, що відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі з поважних причин, які обумовлені перешкодами у користуванні житлом, відповідачки ніколи не втрачали інтересу до спірного житла. Однак, суд першої інстанції прийшов до такого висновку у зв`язку із неправильним застосуванням ст. 71 Житлового кодексу України. Як на поважність причин непроживання в спірній квартирі суд посилається в своєму рішенні на: перебування відповідачок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кордоном у 2022 році у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України; зміну замків на дверях спірної квартири; зловживанням ОСОБА_1 спиртними напоями (на думку суду першої інстанції дана обставина було встановлена показами свідка ОСОБА_5 ). Також, заяву ОСОБА_3 від 18.04.2024 року про приватизацію спірного житла, суд розцінює як те, що відповідачка ніколи не втрачала інтересу до спірного житла.
Натомість, матеріали справи не містять доказів перебування відповідачок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кордоном з лютого 2022 році у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, й така обставина була встановлена лише зі слів відповідачок.
Звертає увагу колегії суддів на те, що у разі припущення щодо повернення відповідачок з-за кордону в серпні 2022 року (лютий 2022 + 6 місяців) то з моменту їх повернення до моменту подання позову до суду пройшов 1 рік та 6 місяців і цей час відповідачки не проживали в спірній квартирі.
Вказує й на те, що замок був змінений у дверях міжквартирної перегородки вимушено, у зв`язку із його пошкодженням приблизно в період з листопаді 2023року по березнь 2024року, тобто далеко поза межами шестимісячного строку непроживання відповідачок в спірній квартирі без поважних причин, котрий відраховується з 2014 року, а отже не має ніякого значення для вирішення справи.
Щодо зловживанням  ОСОБА_1  спиртними напоями, зазначає, що до показів свідка  ОСОБА_5  потрібно ставитися критично і не брати їх до уваги, оскільки у своїх свідченнях вона не вказала з яких підстав зробила висновок щодо «запою» позивача. Свідок жодного слова не сказала, що такий стан позивача призводив до наявності перешкод відповідачкам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою. Також, звертає увагу колегії суддів, що сама відповідачка ОСОБА_4 путається в своїх поясненнях з приводу цього питання.
Також, додатково спростуває зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями побутова характеристика видана на ім`я ОСОБА_1 від 17.07.2024року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 алкогольними напоями не зловживає.
Наполягає на тому, що ОСОБА_3 звернулася із Заявою про приватизацію спірного житла 18.04.2024 року, тобто вже після звернення ОСОБА_1 03.02.2024 року із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №610/2069/18, провадження №61-2589св19, зроблений наступний правовий висновок: «Посилання відповідача на те, що вона звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою не має правового значення, оскільки такий позов поданий поза шестимісячним строком, передбаченим статтею 71 ЖК Української РСР та після звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом», тобто, звернення ОСОБА_3 із заяву про приватизацію спірного житла відбулася 18.04.2024 року (далеко поза межами шестимісячного строку непроживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин, котрий відраховується з 2014 року) та вже після подачі ОСОБА_1 03 лютому 2024 року позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не має ніякого значення для вирішення справи. 
Щодо вказівки відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірної квартири, як адреси проживання у офіційних зверненнях та документах, зазначає, що ОСОБА_4 обурило те, що позивач ОСОБА_1 , у позовній заяві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вказав адресу реєстрації і проживання, саме адресу спірної квартири: АДРЕСА_2 ., а не адреси їх фактичного проживання, а саме ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 та ОСОБА_4 : АДРЕСА_4 (запис судового засідання від 29.05.2024року 00:04.50 – 00:05:60).
Також вказує й на те, що відповідачки не зазначили, що в спірній квартирі знаходяться їх речі особистого вжитку котрі можуть підтвердити їхнє там проживання після 2014 року.
Крім того, просить суд апеляційної інстанції дослідити технічний запис судового засідання у справі 212/1270/24, яке відбулося 29.05.2024 року, 06.06.2024 року, 20.06.2024 року.
Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Рішення суду першої інстанції в частині визнання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Вовка М.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 87).
Рішенням Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради від 19 березня 2021 року за № 293, ОСОБА_1 надано дозвіл на зміну договорів найму жилих приміщень у зв`язку зі смертю наймача, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6-7).
З довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби від 22.01.2024 вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано чотири особи, а саме ОСОБА_1 – наймач, ОСОБА_2 – син, ОСОБА_3 – інші, ОСОБА_4 – інші (а.с. 8).
Відповідно до Акту мешканців будинку АДРЕСА_5 від 22.01.2024, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , за даною адресою не проживають з 2019 року по теперішній час (а.с. 9).
18 квітня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Територіального підрозділу Центру адміністративних послуг «Віза» у Покровському районі із заявою про видачу свідоцтва про право власності (а.с. 88).
Рішенням Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради від 02.05.2024 за № 441, відмовлено ОСОБА_3 у передачі у приватну (спільну часткову) власність житла, яке перебуває у комунальній власності Криворізької міської територіальної громади й розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї та документів, передбачених чинним законодавством (а.с. 89-90).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі з поважних причин, які обумовлені перешкодами у користуванні житлом, та відповідачки ніколи не втрачали інтересу до спірного житла, що свідчить про відсутність підстав для задоволення даного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
За змістом цієї статті, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідно до ст..71,72 ЖК України, позивачі повинні належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
При цьому, житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 змінено замки на вхідних дверях спірної квартири, а відтак ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають безперешкодного доступу до житлового приміщення, в якому вони зареєстровані.
Доводи апеляційної скарги про те, що замок був змінений у дверях міжквартирної перегородки вимушено, у зв`язку із його пошкодженням приблизно в період з листопада 2023року по березнь 2024 року, тобто далеко поза межами шестимісячного строку непроживання відповідачок в спірній квартирі без поважних причин, котрий відраховується з 2014 року, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, станом на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом, відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали можливості користуватися спірною квартирою, у зв?язку зі зміною замків.
Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що, у зв?язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тимчасово перебували за кордоном у 2022 році, що не було спростовано позивачем ОСОБА_1 
Відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наполягають на неможливості користування квартирою, у зв?язку з неприязними стосунками із вітчімом, позивачем у справі ОСОБА_1 .
Згідно з поясненнями свідків, наданими у суді першої інстанції, ОСОБА_4 цікавиться спірним житлом та не втрачає інтересу до приживання в ньому. 
При цьому, ОСОБА_3 зверталася із заявою про приватизацію спірного житла, що суд вірно розцінив, як дії, які свідчать про те, що вона ніколи не втрачала інтересу до спірного житла.
Позивачем же не надано, ані суду першої інстанцїі, ані суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів відсутності поважних причин непроживання відповідачок у спірній квартирі.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що "Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання.
Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.
Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції".
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
За таких обставин, зважаючи на вибуття відповідачок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 , яка безумовно була їх єдиним житлом, не з власної волі, наявність між сторонами неприязних відносин, відсутність у матеріалах справи доказів щодо наявності у відповідачок іншого життя, яке можна було б вважати їх постійним місцем проживання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, згідно положень статті 71 ЖК України, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович, - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року-  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: