Справа № 308/3539/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       19 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2024 року у складі судді Придачука О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на майно,-
встановив:
У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на майно.
Позив мотивовано тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2013 року стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 230500 грн., суму індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами, пеню у розмірі 142039,88 грн., та 10000 грн. – як відшкодування моральної шкоди. Усього разом сума боргових зобов`язань становить 384359,88 грн. 25.07.2013 року за вказаним рішенням Ужгородським міськрайонним судом видано виконавчий лист № 2-7032/11, на виконання якого 25.09.2017 року відкрито виконавче провадження № 39953776. В добровільному порядку рішення суду боржниками не виконується. 13.03.2014 року державним виконавцем здійснено опис та арешт належного відповідачці ОСОБА_3 майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: нежитлової будівлі – майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться у незадовільному стані. Державним виконавцем це приміщення передано позивачці ОСОБА_1 на відповідальне зберігання.
Посилаючись на положення ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», а також, що боржник у добровільному порядку не погасив наявну заборгованість, грошові кошти, на які можна звернути стягнення відсутні, позивач зазначає, що хоче отримати у власність арештоване та описане майно, а саме: нежитлову будівлю (майстерню), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 359,9 кв.м., і такий спосіб захисту її порушених цивільних прав та інтересів відповідає тим, що визначені ч.2 ст. 16 ЦК України. 
За вказаних обставин позивач просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати у сумі 243,60 грн.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2024 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.    
Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. 
З даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Матеріалами справи установлено, що згідно із рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року у справі № 2-7032/11 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 230500 грн., суму індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами, пеню у розмірі 142039,88 грн., та 10000 грн. – у якості відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати у справі, а саме: 120 грн. – витрат на ІТЗ, 1700 грн. державного мита.
25.09.2013 року головним державним виконавцем Секерня Є.М., на виконання виконавчого листа № 2-7032/11 виданого 25.07.2013 року Ужгородським міськрайонним судом відкрито виконавче провадження № 39953882.
Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18.12.2014 року, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 230500 грн., суми індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами та пені у розмірі 142039,88 грн., 10000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а також судових витрат у справі: 120,00 грн. витрат на ІТЗ, 1700,00 грн. сплаченого держмита – скасовано, і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позивачу у задоволенні цих вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін.
У вказаному рішенні судом апеляційної інстанції установлено, що кошти на придбання будівлі майстерні по АДРЕСА_1 від позивача були отримані ОСОБА_5 та у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів, суми індексу інфляції, відсотків, пені, а також моральної шкоди з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.12.2014 року залишено без змін та набрало законної сили 18.12.2014 року.
Згідно постанови головного державного виконавця Секерні Є.М. від 29.05.2014 року, виконавчий лист № 2-7032/11 виданий 25.07.2013 року Ужгородським міськрайонним судом повернуто до Ужгородського міськрайонного суду, на підставі ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у зв`язку з тим, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області № 712/2-7032/2011 від 07.05.2014 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року, на підставі якого видано виконавчий лист, що пред`явлений до виконання.
Таким чином, рішенням суду, яке набуло законної сили, встановлено, що у відповідача ОСОБА_3 відсутні зобов`язання перед позивачем у зазначених нею правовідносинах, а обставини, які наведені позивачкою в обґрунтування заявленого позову, є непідтвердженими.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із заходів примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) було врегульовано порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.
Положеннями вказаної статті передбачалося, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Однак, законом не передбачено можливості визнання за стягувачем права власності на майно належне боржнику за позовом стягувача. Порядок звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні регламентовано Законом України «Про виконавче провадження», яким передбачено інший порядок набуття стягувачем права власності на майно боржника, у рахунок погашення зобов`язань боржника у ході виконання судового рішення.
Більше того, рішення суду від 27.05.2013 року, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 3995377 скасоване в частині стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_3 та виконавче провадження є завершеним.
Судом обґрунтовано не взято до уваги доводи позивача про наявність накладеного арешту на вищезазначене майно, оскільки з 29.05.2014 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-7032/11 виданого 25.07.2013 року Ужгородським міськрайонним судом є завершеним у зв`язку з поверненням виконавчого документа до органу, який його видав, згідно із статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), а відповідно до приписів ч.1 ст. 50 вищезазначеного Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Крім того, згідно наданих відповідачем витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72571466 від 08.11.2016 року та № 75641137 від 13.12.2016 року встановлено, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. за реєстровим № 1954 та договору купівлі-продажу від 09.12.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. за реєстровим № 2159 власником нежитлового приміщення, майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке просить визнати позивачка, є ОСОБА_6 .
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі   № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справі №461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18).
Позивач та її представник не скористалися правом визначеним ст.51 ЦПК України та не залучили до участі у справі у якості співвідповідача, або ж не замінили на належного відповідача особу, яка на момент розгляду справи по суті, є власником нежитлового приміщення, майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленному позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 30 вересня 2024 року. 
Головуючий: 
Судді: