КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №757/11316/24                                                                                   Головуючий у І інстанції - Остапчук Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/12574/2024                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
29 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Президента України про відшкодування шкоди, - 
 
установив:
 
В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Держави України в особі Президента України про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним:
22 квітня 2022 року на мобільний телефон їй надійшло повідомлення від АТ "Ощадбанк" про блокування її банківської картки.
23 квітня 2022 року на електронну адресу було направлено повідомлення від АТ КБ "Приватбанк" про відмову від підтримання з нею ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору та закриття рахунку.
Пізніше їй стало відомо, що відповідно до Указу Президента України від 19 жовтня 2022 року №726/2022 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", відносно неї були введені персональні спеціальні економічні заходи. 
Вказані персональні спеціальні економічні санкції також були запроваджені країнами: Великою Британією - 27 травня 2022 року; Канадою - 26 квітня 2022 року; Швейцарією - 13 квітня 2022 року; Японією - 10 травня 2022 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 990/38/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 19 жовтня 2022 року №726/2022 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 19 жовтня 2022 року "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)". 
На веб-сайті "Миротворець" були опубліковані персональні дані позивачки, де її називають членом так званих "Л/ДНР". 
У свою чергу позивачкою було витрачено чимало часу на пошуки інформації, яка допомогла би довести її непричетність до вищезгаданих дій, на підставі яких було введено до неї вищевказані обмежувальні заходи.  З дослідженої позивачкою інформації з відкритих, недоступних на території України джерел, було виявлено, що існує особа з ідентичним П.І.Б, як і у позивачки, яка є членом депутатської фракції "Донецкая республика" та є членом "Комитета народного совета по образованию, науке и культуре (Заместитель председателя)". Зазначена особа має відмінну зовнішність від позивачки по усім ознакам. Також позивачкою було знайдено інтерв`ю у письмовому вигляді іншої особи - ОСОБА_1 у соціальній мережі "Вконтакте" на зареєстрованому у цій соціальній мережі акаунті "Голос Республики" від 31 травня 2021 року. На відповідному скріншоті з цього акаунту є фото тієї ж ОСОБА_1 , відмінної по усім зовнішнім ознакам від позивачки. У вказаному інтерв`ю інша ОСОБА_1 розповідає про себе, та зазначає про те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, і є корінною донечанкою, в той час як позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Брянка Луганської області. Із вказаного письмового інтерв`ю також вбачається, що інша ОСОБА_1 не покидала межі Донецької області у 2014 році та у 2018 році почала займатися у самопроголошеній псевдо-республіці "депутатською діяльністю". Натомість позивачка проживала у м. Луганськ, і з 2018 року проживає у м. Запоріжжі. Згідно з результатами пошуку, інша гр. ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Донецьк, має відмінну від позивачки зовнішність, має громадянство рф та працювала на посаді в Університеті ДОННУ імені Василя Стуса у м. Донецьку. 
Знайдені позивачкою електронні матеріали були долучені до адміністративної справи №990/38/23 та надані Службі Безпеки України.
За наслідками розгляду справи №990/38/23 ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2023 року провадження у справі було закрито, при цьому було встановлено, що Указом Президента України від 19 жовтня 2022 року №726/2022 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" були введені персональні спеціальні економічні заходи щодо ОСОБА_1 . Указом Президента України від 01 липня 2023 року №364/2023 внесені зміни та виключено зі списку підсанкційних осіб - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ).Таким чином позивачка перебувала під вищевказаними обмежувальними заходами (санкціями), які були застосовані до неї помилково, більше року. 
За цей час позивачка понесла чимало матеріальних витрат у т.ч. витрат на професійну правничу допомогу, задля належного захисту своїх прав і свобод. 
На час запровадження вищевказаних санкцій, в банківських установах України зберігались власні кошти останньої, а саме у: - АТ КБ "ПРИВАТБАНК" - 241 758,79 грн, АТ "ОщадБанк" - 161, 26 грн.
Після отриманого повідомлення від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" щодо розірвання ділових відносин 09 травня 2022 року позивачка відкрила рахунок в АТ "ПУМБ" з метою переказу грошових коштів на нього. Зазначені грошові кошти не були зараховані на відкритий рахунок позивачки в АТ "ПУМБ", оскільки 11 травня 2022 року АТ "ПУМБ" заблокував зазначені кошти та залишив їх на транзитному рахунку.
Розблокування вказаних коштів в АТ "ПУМБ" відбулося лише 16 листопада 2023 року. 
Усі відкриті рахунки позивачки з наявними на них грошовими коштами були заблоковані. 
Грошових коштів для сплати оренди квартири, комунальних платежів, ліків (позивачка є інвалідом ІІІ групи) та забезпечення мінімального харчування необхідного для підтримання життєдіяльності остання не мала, що призводило до появи боргів. 
Водночас, роботодавець не мав технічної можливості перераховувати позивачці заробітну плату через банківські установи і тому робив переказ на її ім`я через АТ "Укрпошта" під 1.75% від суми переказу, яку утримували з заробітної плати. У період з червня 2022 року по грудень 2023 року через АТ "Укрпошта", було перераховано з урахуванням 1,75% : 6 760,19 грн. 
Перебування під зазначеними санкціями завдало позивачці моральної шкоди, такі дії відповідача призвели до серйозних моральних страждань позивачки, у зв`язку з чим просить про стягнення з відповідачів моральної та матеріальної шкоди за ці дії.
Враховуючи характер та обсяг завданих діями відповідача моральних страждань, істотних порушень конституційних прав позивачки, вона вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 350 000 грн.
На підставі вищевикладеного позивач просила суд стягнути з Держави України (Державного бюджету України) в особі Президента України на користь ОСОБА_1 143 150,65 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 350 000,0 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої у зв`язку із застосуванням щодо неї персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала про безпідставність  позиції суду щодо того, що нею не було належним чином обґрунтовано заявлений розмір моральної та матеріальної шкоди та не надано доказів на його підтвердження, а також, що у позові відсутнє належне обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями Президента України. Указує, що такі висновки суду першої інстанції взагалі не мотивовані.
На переконання позивачки судом в оскаржуваному рішенні взагалі не надано оцінку наведеним у позові обставинам, у підтвердження яких надані докази, зокрема рішення суб`єкта владних повноважень щодо застосування до неї санкції, внесення змін та судове рішення Верховного Суду, у якому встановлені обставини щодо порушень відносно неї.
Зазначає, що вона перебувала під обмежувальними заходами, які були застосовані до неї помилково, більше року. Наведені вище факти було встановлено Верховним Судом під час розгляду останнім адміністративної справи №990/38/23.
Оскільки безпідставне застосування до позивачки персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)негативно вплинуло на її ділову репутацію, як викладача у різних аспектах, а також викликало душевні страждання та пригнічений моральний стан останньої, у даному конкретному випадку позивачкою було доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою моральною шкодою та діями відповідача.
Також зазначає, що неправомірними діями відповідача, позивачці була завдана і матеріальна шкода. Вона не мала змоги отримувати пенсійні виплати по інвалідності, допомогу внутрішньо переміщеним особам за програмою "Єпідтримка" та заробітну плату на банківські рахунки, оскільки вони були заблоковані. Єдиним джерелом існування позивачки була заробітна плата, однак вона була вимушена отримувати заробітну плату у відділеннях АТ "Укрпошта" грошовим переказом від роботодавця з чималими відсотками. Крім того позивачка втратила грошові кошти за можливим депозитом та на курсовій різниці на загальну суму - 91 332,46 грн.
Просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року, та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу від відповідача надійшов відзив, обґрунтований тим, що питання правомірності Указу №726/2022 у частині застосування санкцій до позивача розглядалося Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі №990/38/23 за позовом позивача. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі №990/38/23 відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України провадження у справі закрито.
В свою чергу, закриття судом провадження у адміністративній справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, не свідчить про встановлення судом факту протиправності Указу №726/2022.
Окремо звертає увагу суду на включення апелянтом до заявленої до відшкодування суми матеріальних збитків суми понесених позивачем витрат на надання правової допомоги, пов`язаних із визнанням протиправним і скасуванням Указу №726/2022.Проте, апелянт не скористалася своїм правом на звернення до адміністративного суду із відповідною заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Просив суд, залишити рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справив порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином обґрунтовано заявлений розмір матеріальної та моральної шкоди і не надано доказів на його підтвердження, та відсутнє належне обґрунтування для відшкодування шкоди. В той же час з таким висновком суду першої інстанції колегія апеляційного суду не може погодитись, оскільки судом неповно встановлені обставини справи та невірно визначено суб`єктний склад сторін цього спору.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Рішення Ради (CFSP) Європейського Союзу 2022/582 від 08 квітня 2022 року про внесення змін до Рішення 2014/145/CFSP щодо обмежувальних заходів щодо дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України, у Додатку під номером 1052, та Указу Президента України від 19 жовтня 2022 року №726/2022 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" відносно позивачки були введені персональні спеціальні економічні заходи.
Вказані персональні спеціальні економічні санкції також були запроваджені наступними країнами: - Великою Британією - 27 травня 2022 року; - Канадою - 26 квітня 2022 року; - Швейцарією - 13 квітня 2022 року; - Японією - 10 травня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року було відкрито провадження в адміністративній справі №990/38/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 19 жовтня 2022 року №726/2022 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 19 жовтня 2022 року "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).
В ухвалі Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі №990/38/23 про закриття провадження у справі вказано, що Указом Президента України від19 жовтня 2022 року №726/2022 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" були введені персональні спеціальні економічні заходи щодо ОСОБА_1 . В подальшому Указом Президента України від 01 липня 2023 року №364/2023 були внесені зміни та виключено зі списку підсанкційних осіб - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Також в ухвалі вказано, що Ініціатором застосування санкцій виступав Департамент контррозвідки СБУ (далі -ДКР СБУ), а підставою застосування санкцій слугувало рішення Ради ЄС від 08 квітня 2022 року №2022/582 про застосування санкцій, які надалі синхронізовані відповідним рішенням Ради національної безпеки та оборони України. 
ДКР СБУ (лист від 18 квітня 2023 року №2/5717 нт) при формуванні відповідних пропозицій використало установчі дані ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ), зазначені у рішенні Ради ЄС про застосування до неї санкцій Євросоюзу як до особи, що є членом "народної ради днр". 
Водночас підрозділом-ініціатором застосування санкцій самостійно з`ясовано, що у рішенні Ради ЄС про введення санкції стосовно члена "народної ради днр" допущені помилки при встановлені особи (в установчих даних підсанкційної особи замість застосування санкцій до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Донецьк, РНОКПП: НОМЕР_2 ) застосовано санкції до іншої фізичної особи (позивачки) - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ). 
Враховуючи вищевикладене, СБУ ініціювало перед РНБО України питання щодо внесення змін до санкцій та виключення із списку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (лист СБУ від 30 травня 2023 року №4/713 дск щодо внесення змін до санкцій).
Указом Президента України від 01 липня 2023 року №364/2023 ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ) виключено зі списку підсанкційних осіб.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування".
Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія апеляційного суду погоджується із правильністю застосування судом першої інстанції норм процесуального закону в частині визначення юрисдикції. Так, особа має право заявити вимогу про стягнення збитків, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади та їх посадових осіб або в межах спору про визнання протиправними таких дій суб`єкта владних повноважень в адміністративному суді, або шляхом подання окремого позову в порядку цивільного судочинства за умови, що протиправність дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень встановлена рішенням адміністративного суду.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачка оскаржувала в адміністративному суді рішення суб`єкта владних повноважень, однак питання щодо відшкодування шкоди в адміністративному суді не ініціювала, відповідне питання в адміністративному суді не вирішувались. Відтак, позивачка не позбавлена права заявляти відповідні вимоги щодо відшкодування шкоди у порядку цивільного судочинства.
Однією з підстав для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив те, що позивач неналежно обґрунтувала причинно-наслідковий зв`язок між діями (рішеннями) органу владних повноважень та завданою позивачці шкодою.
З таким висновком суду першої інстанції колегія апеляційного суду не може погодитись, оскільки підставою для відмови у позові має бути не сам факт "неналежного обґрунтування» такого причинно-наслідкового зв`язку, а взагалі - недоведеність факту існування такої складової для відшкодування шкоди.
Позивач зазначала, що шкоду їй було завдано саме діями Президента України. 
На переконання апеляційного суду матеріали справи не містять доказів у підтвердження неправомірності дій саме Президента України, відтак і причинно-наслідкового зв`язку між діями Президента України та шкодою, яка була завдана позивачці.
Президент України - глава держави України, Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України. Обирається громадянами України на прямих виборах. Статус Президента України визначено в розділі V Конституції України, де сформульовані основні права та обов`язки Президента як глави держави, його повноваження.
У статті 102 Конституції України визначено, що Президент України є Главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. 
Президент України є гарантом реалізації стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору.
Основні повноваження Президента України закріплені у статті 106 Конституції України. Глава держави здійснює також інші повноваження, визначені Конституцією України. 
Президент України посідає особливе місце в Державі, його не можна зарахувати цілком та повністю до однієї з гілок влади, оскільки він наділений повноваженнями, що дають йому змогу гарантувати справедливого дотримання поділу повноважень між законодавчими, виконавчими та судовими органами. Зокрема, відповідно до повноважень, які визначені у ст. 106 КУ  зупиняє дію актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності цій Конституції з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності (п.15); підписує закони, прийняті Верховною Радою України (п.29); має право вето щодо прийнятих Верховною Радою України законів (крім законів про внесення змін до Конституції України) з наступним поверненням їх на повторний розгляд Верховної Ради України (п.30); призначає на посади третину складу Конституційного Суду України(п. 22). 
Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
Також, відповідно до п. 18 наведеної статті Конституції України Президента України очолює Раду національної безпеки і оборони України. 
В свою чергу Рада національної безпеки і оборони України (РНБОУ) -колегіальний координаційний орган з питань національної безпеки і оборони.
Відповідно до статті 107 Конституції України РНБОУ координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Рішення РНБОУ вводяться в дію указами Президента України. Компетенція та функції РНБОУ визначаються законом.
Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про Раду національної безпеки і оборони України" Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.
Правова основа діяльності Ради національної безпеки і оборони України визначена у ст. 2 названого Закону, згідно із якою Рада національної безпеки і оборони України керується у своїй діяльності Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України.
Порядок функціонування Ради національної безпеки і оборони України встановлюється цим Законом.
Рішення Ради національної безпеки і оборони України згідно із ст. 10 цього Закону приймаються не менш як двома третинами голосів її членів.
Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України.
Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указамиПрезидента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.
Відповідно до положення п.8) ст. 13 указаного Закону Секретар Ради національної безпеки і оборони України: здійснює у період між засіданнями Ради національної безпеки і оборони України координацію і контроль за виконанням центральними та місцевими органами виконавчої влади, правоохоронними органами, військовими формуваннями рішень Ради національної безпеки і оборони України, введених в дію указамиПрезидента України.
14 серпня 2014 року Верховна Рада України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил, констатуючи, що пріоритетами національних інтересів України є, зокрема, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України, заявляючи, що пряме або опосередковане втручання у внутрішні і зовнішні справи України під будь-яким приводом є неприпустимим, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод, прийняла Закон України "Про санкції" за № 1644-VII.
У статті 1 наведеного Закону передбачено, що з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.
Застосування санкцій не виключає застосування інших заходів захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, її економічної самостійності, прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.
Підставами для застосування санкцій є відповідно до ст. 3 указаного Закону є, зокрема, рішення та регламенти Ради Європейського Союзу.
Блокування активів є одним із видів санкцій згідно з цим Законом, яке відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону полягає у тимчасовому позбавленні права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 5 наведеного Закону пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.
Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо іноземної держави або невизначеного кола осіб певного виду діяльності (секторальні санкції), передбачених пунктами 1, 2-5, 13-15, 17-19, 24-1, 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України, вводиться в дію указом Президента України та затверджується протягом 48 годин з дня видання указу Президента України постановою Верховної Ради України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту прийняття постанови Верховної Ради України і є обов`язковим до виконання.
У статті 4 (ч. 6, 7 та 8) також визначено, що рішення про внесення змін до санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, за власною ініціативою або на підставі пропозицій органів державної влади, зазначених у частині першій цієї статті. Рішення про скасування санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування.
Забезпечення реалізації санкції у виді блокування активів здійснюється відповідними органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами у межах наданих їм повноважень.
З урахуванням наведених норм Законів вбачається, що ним розмежовано компетенцію різних суб`єктів щодо забезпечення діяльності Ради національної безпеки і оборони України, зокрема в частині застосування санкцій, а саме: подання ініціатором пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій; прийняття відповідного рішення радою; введення рішення ради в дію Указом Президента; координацію і контроль за виконанням та реалізацією рішення. Відтак відповідальність певного суб`єкта обмежується його повноваженнями.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що "причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями."
Повноваження Президента України полягають у введені в дію його указом рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій, передбачених зокрема пунктом 1,ч. 1 ст. 4 Закону України "Про санкції". В той же час саме таке рішення приймається Радою національної безпеки та оборони України на підставі пропозиції відповідних суб`єктів ініціювання, прямо визначених законом. 
У даному випадку пропозиція в частині введення в дію рішення РНБОУ стосовно застосування до ОСОБА_1 обмежувальних заходів (санкцій) була ініційована ДКР СБУ, що було встановлено в ухвалі Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі №990/38/23. У наведеному процесуальному судовому рішенні, а саме, ухвалі, якою було закрите провадження у справі, встановлено, що суб`єкт владних повноважень (РНБОУ) внаслідок виявленої помилки самостійно виправив виявлені порушення шляхом виключення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі списку підсанкційних осіб.
Внаслідок внесення змін до рішення РНБОУ від 19 жовтня 2022 року, уведеного в дію Указом Президента №726/2022, оскаржений в порядку адміністративного судочинства Указ Президента більше не спричиняє для позивача юридичних наслідків і повне відновлення її законних прав та інтересів не залежить від правової оцінки Указу Президента.
Окремо суд звертає увагу на те, що у вказаній ухвалі Верховного Суду також було встановлено, що оскаржувані позивачкою порушення виникли саме внаслідок помилки під час підготовки СБУ пропозиції щодо застосування санкційних обмежень до позивача. 
Отже, жодних неправомірних дій зі сторони Президента України по відношенню до позивача не встановлено ні в рамках даної справи, ні в ході розгляду справи №990/38/23.  При цьому встановлено порушення, які виникли внаслідок помилки під час підготовки ДКР СБУ пропозиції щодо застосуваннясанкційних обмежень до позивачки. Таким чином матеріалами справи встановлено порушення прав позивачки внаслідок помилкових дій саме вищевказаного органу державної влади, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із завданою позивачці шкодою.
Колегія апеляційного суду при вирішенні справи також враховує усталену судову практику стосовно встановлення суб`єктного складу у деліктних правовідносинах.
Так, за правилами ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин.
Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (див. пункти 43 і 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
При цьому незаявлення та незалучення до розгляду справи у деліктних спорах з державою безпосередньо того органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Так, у справі справа № 361/9386/21 апеляційним судом було відмовлено у стягненні моральної шкоди з держави, оскільки позивачем не було вказано та залучено органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Верховний Суд у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року (провадження № 61-12289св23) з такими підставами для відмови у позові не погодився, оскільки наголосив на тому, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є саме держава як учасник цивільних відносин.
З урахуванням наведеної практики Верховного Суду колегія апеляційного суду встановивши, що за наведених та підтверджених обставин у цій справі позивачем правильно визначено відповідача Державу України, однак помилково визначено порушником своїх прав Президента України замість СБУ, не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок неправильного визначення суб`єктного складу учасників цього спору.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо незгоди з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позову внаслідок неналежного обґрунтування заявленого розміру матеріальної та моральної шкоди та ненадання доказів на їх підтвердження, колегія апеляційного суду визнає такі доводи частково обґрунтованими.
У даній справі встановлено та не спростовано зі сторони відповідача, що внаслідок помилкового внесення пропозиції щодо застосування санкцій із вказанням помилкових даних фізичної особи були заблоковані активи позивачки, що призвело до позбавлення її права користуватися та розпоряджатися активами протягом тривалого часу.
Положення ст. 41 Конституції України гарантують, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Підстав, за яких втручання у право володіння та розпорядження активами позивачки підлягає визнанню законним та виправданим, не встановлено. Відтак позивачкою доведено завдання їй шкоди внаслідок помилкових дій органу державної влади. 
Сам факт встановлення обставини, що порушення відбулося внаслідок помилки, що є критерієм суб`єктивної сторони порушення, не має значення у деліктних відносинах, які регулюються положеннями ст. 1173 ЦК України, оскільки особливістю таких правовідносин є застосування відповідальності незалежно від наявності вини суб`єкта відповідальності.
Відповідно до статті 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави (пункти 60, 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18).
У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі "Котов проти Росії" (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113). У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. рішення ЄСПЛ у справі "Котов проти Росії", § 114).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. З матеріалів справи вбачається, що позивачка перебувала під обмежувальними заходами (санкціями), які були застосовані до неї помилково та діяли майже рік.
У зв`язку із внесенням позивачки до санкційного списку її рахунки в банківських установах України були заблоковані та співпраця із нею була припинена, що позбавило її можливості задовольняти на належному рівні необхідні першочергові життєві потреби.
В обґрунтування негативних наслідків, які зазнала позивачка, вона зазначила, що офіційно працевлаштована у Державному навчальному закладі «Запорізький правобережний професійний ліцей» на посаді заступника директора з навчально-виробничої діяльності, та працює за внутрішнім суміщенням викладачем спеціальних предметів, що підтверджується довідкою ДНЗ «Запорізький правобережний професійний ліцей» від 23.02.2024 року N° 66. Після помилкового запровадження персональних санкцій до позивачки, про це дізнався трудовий колектив та здобувачі освіти їх батьки, тих навчальних груп, у яких викладала позивачка. Трудовий колектив почав сторонитися позивачки та уникав із нею розмов з будь-яких питань, а здобувачі освіти з батьками почали писали заяви на ім`я директора задля заміни викладача, оскільки не хотіли, щоб предмет «Основи креслення» викладала людина, яка перебуває в санкційному списку, що вплинуло на скорочення педагогічного навантаження та відповідно призвело до втрати частини доходу через скорочення.
Дія вищевказаних санкцій до позивачки вплинуло не тільки на її професійну діяльність, а також на імідж закладу освіти, в якому вона працює, а саме:
Відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 20.02.2023 року № 5/147 - 23 «Міжнародною фундацією виборчих систем (ІРЕБ) в Україні спільно з Міністерством освіти і науки України оголошувало відбір 10 закладів професійної (професійно-технічної) освіти для участі у проекті з впровадження навчальної програми та навчально-методичних матеріалів курсу «Демократія: ідеї на практиці» для закладів професійної (професійно-технічної) освіти, розроблених відповідно до Меморандуму про співпрацю між Міжнародною фундацією виборчих систем (ШЕБ) та Міністерством освіти і науки України».
Від закладу освіти заявку на участь у відборі закладів для викладанні курсу подала позивачка, але під час безпекової перевірки учасників ІБЕБ, представники заходу зателефонували позивачки та запропонували підтвердити, що вона не є особою, до якої застосовані санкції. Звісно, позивачка не змогла надати підтверджувану інформацію, тому, заклад освіти не зміг взяти участь у проекті, що в подальшому вплинуло на її діяльність.
Також Департамент освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації вимагав від позивачки надати докази на підтвердження її непричетності до вищезгаданих дій, на підставі яких було введено до неї обмежувальні заходи.
У цей період позивачці було морально надто важко і вона перебувала у пригніченому стані через суттєве зменшення із нею соціальних контактів серед трудового колективу, адміністрації й втрати ділової репутації та грубого порушення її прав, свобод та законних інтересів.
Крім того, банківські установи України розірвали договори обслуговування банківських рахунків з позивачкою, на яких у останньої знаходилися грошові кошти.
Разом з тим, позивачка є внутрішньо переміщеною особою та особою з інвалідністю III групи, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2327-9515 від 28 липня 2017 року та пенсійним посвідченням серія НОМЕР_3 від 08 листопада 2023 року. На банківський соціальний рахунок позивачки відкритий в АТ «Ощадбанк» останній надходили суми пенсійного забезпечення по інвалідності та Є-підтримка (допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам). Через блокування вказаного банківського рахунку, позивачка не мала змоги розраховуватися та використовувати цю банківську картку. Враховуючи той факт, що позивачка є особою з інвалідністю, останній необхідно щомісячно придбавати відповідні ліки, вона має потребу в сумах, які надходять на вказаний банківський рахунок для задоволення своїх життєвих потреб. Інший банківський рахунок, відкритий позивачкою в АТ «ПУМБ», також було заблоковано, тому вона не мала доступу до зазначених коштів. Усі наведені фінансові обмеження сприяли появі боргів у позивачки, оскільки остання не має свого власного житла у м. Запоріжжя та вимушена його орендувати, відповідно щомісячно необхідно сплачувати за його оренду та комунальні послуги.
Тож, позивачка не могла собі у повній мірі задовольняти самостійно свої первинні потреби у ліках та харчуванні, оскільки незважаючи на мінімальне задоволення своїх первинних потреб, останній треба було сплачувати за оренду квартири та за отримання професійної правничої допомоги.
Усе вищенаведене з точки зору колегії суддів апеляційного суду обумовлює наявність підстав для визнання вимоги позивача про відшкодування їй завданої моральної шкоди обґрунтованою.
Вирішуючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди колегія апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі "Stankov v. Bulgaria" (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. The United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).
Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.
Так, у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 759/6751/22 стягнено моральну шкоду у розмірі 1092000 грн; у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 205/4113/21 стягнено моральну шкоду у розмірі 900000 грн; у постанові Верховного Суду від 8 лютого 2023 року у справі № 750/958/20 стягнено моральну шкоду у розмірі 750000 грн; у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 стягнено моральну шкоду у розмірі 452 270 грн; у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 708/639/21 стягнено моральну шкоду у розмірі 700 000 грн;у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2024 рокуу справі № 201/227/23 стягнено моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.
Тобто за подібних обставин суди стягували від 150000 грн до 1 092 000 грн.
В той же час, при вирішення даної конкретної справи колегія суддів виходить із того, що у самому позові позивачкою зазначено про порушення її прав людини в Державі Україна посадовими особами органу державної влади в Україні, застосовано до неї санкційні обмеження, що полягали у позбавлені її права на розпорядження її доходами, які тривали понад рік, завдано стрес, хвилювання, невизначеність оскільки вона була позбавлена можливості задоволення своїх первинних потреб у придбанні ліків, харчуванні, оплати за оренду квартири. При цьому визначаючи розмір моральних страждань, колегія суддів вважає, що сума у розмірі 150 000 грн. буде достатньою сатисфакцією за порушені права позивачки, а також відповідатиме критерію справедливості, добросовісності та розумності.
Що стосується вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 143 150,65 грн., то у їх задоволенні слід відмовити, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.
Так, звертаючись до суду, позивач заявила про понесення нею наступної матеріальної шкоди:
- неотримання можливих відсотків за депозитним вкладом у разі розміщення на депозитних рахунках заблокованих коштів позивача (60542,46 грн);
- втрата курсової різниці по відношенню до долара США суми коштів, заблокованих на банківських рахунках позивача у розмірі 30 790,00 грн;
- сплати 1,75 % від суми отриманих доходів при отриманні їх за допомогою поштового переказу, який роботодавець мав здійснювати у зв`язку з блокуванням банківських рахунків 96 760,19 грн);
- понесення витрат на правничу допомогу в рамках адміністративної справи №990/38/23 у розмірі 44 000,00 грн.; 
- витрати на листування в ході розгляду адміністративної справи та із різними установами у розмірі 1 058,00 грн.
Ст.12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
З урахуванням наведених норм позивач мала б надати до суду належні та достатні докази на підтвердження існування тих обставин, якими вона обґрунтовувала кожну таку свою вимогу. В той же час вказаний обов`язок належним чином нею виконаний не був. 
Зокрема, матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження як заявленої вартості переказів позивачу заробітної плати та пенсійного забезпечення за допомогою поштового зв`язку, так і взагалі самого факту таких переказів. Не було надано до суду й доказів стосовно вартості відправлення поштової кореспонденції при  здійсненні листування з різними установами щодо зняття з позивача обмежень, які і інших витрат позивача, про які вона заявляє в своєму позові,. 
За таких умов вказані доводи позивача ґрунтуються лише на її поясненнях, однак є недоведеними доказами, відтак не можуть бути прийняті судом. 
Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідності до положень ст.132 КАС України судові витрати в адміністративній справі складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
У відповідності до положень ст.139 КАС України розподіл (відшкодування) учасникам справи понесених ними в ході її розгляду судових витрат здійснюється судом в рамках такої справи в залежності від результатів її розгляду. 
Зважаючи на наведене, заявлена позивачем матеріальна шкода у вигляді витрат на листування в рамках розгляду адміністративної справи №990/38/23 та понесення витрат на правничу допомогу по цій справі  по своїй суті є судовими витратами, які мали б бути вирішенні в рамках такої справи і не можуть бути заявлені до окремого відшкодування поза її межами. 
Не підлягають з точки зору суду й заявлена позивачем вимога щодо відшкодування шкоди у вигляді неотримання можливих відсотків за депозитним вкладом у разі розміщення на депозитних рахунках заблокованих коштів позивача.
Традиційно шкодою в цивільному праві вважається будь-яке обмеження особистого немайнового чи майнового блага. Його підґрунтям є делікт.
Відшкодування майнової шкоди є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) позивача в наслідок порушення його прав.
Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитки включають втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її  право не було порушене (упущена вигода).
Реальними збитками підкреслюється наявність фактичних втрат майнової сфери потерпілої особи.
Другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби інша особа не допустила правопорушення(постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 923/700/17).
При цьому реальність та неминучість отримання такого приросту має бути доведена позивачем. Позивач в таких випадках повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання доходу, якби не було допущене правопорушення. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №908/2261/17).
Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.
З урахуванням наведеного, саме лише посилання позивача на втрату теоретичної можливості отримати дохід в вигляді нарахування відсотків на суму вкладу при розміщенні коштів на депозитних рахунках, без належного підтвердження відповідними доказами як факту внесення таких коштів саме на депозитні рахунки, так і конкретних  умов, порядку, розміру, тощо нарахування відсотків таких конкретних рахунках, не може вважатися належним обґрунтуванням упущеної вигоди у вигляді таких відсотків. 
Аналогічно, за умови недоведення позивачем як факту вчинення спроб щодо купівлі іноземної валюти до накладення на неї обмежень, так і вчинення таких дій після їх зняття, з точки зору суду не можуть вважатися належними та підтвердженими її посилання щодо втрат у вигляді зменшення можливості придбання позивачем певної кількості доларів США.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди не були належним чином доведені в ході розгляду справи, відтак не підлягають до задоволення. 
Підсумовуючи усе вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, зокрема про стягнення з Держави Україна на користь ОСОБА_1 150 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Згідно з пунктами 4,6,9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Статтею 29 Закону України "Про адвокатуру" визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Згідно зі ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі "Заїченко проти України" (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Колегія суддів приходить до висновку, що витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу є співрозмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.
Оскільки колегія суддів позовні вимоги задовольнила частково, на користь останньої підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить 9 430,20 грн.
Керуючись ст.ст.7,367,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року скасувати і постановити нове судове рішення про задоволення частково позовних вимог.
Стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 9 430 (дев`ять тисяч чотириста тридцять) грн. 20 коп на відшкодування витрат на правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 15 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба